Еми Елизабет Сандерс
Сладка лятна буря

Превод от английски: Рени Димитрова, 1994

chitanka.info

Част I
Аристократката

С поглед, замъглен от ураган от чувства,

тя наблюдаваше небесата на своята невинност,

намиращи се толкова далеч,

колкото синият хоризонт от пътника,

обърнал поглед към залеза.

Шарл Бодлер

„Тирани, не отмествайте очи от тази ужасна гледка — треперете и узнайте как ще се отнесат към вас и подобните вам…“

Елизе Лузлато, 1789 г.

„Това вече нямаше значение… то беше се превърнало в обичай за тези времена“

Пиер Карон, изказване по повод екзекуцията на принцеса Ламбел

Глава 1

Кристиана Сент Себастиен закъсня. Отново. Тя притича през тихите, огромни коридори и се вмъкна в бароковите зали на Версай, като потракваше с токчета по мраморния под.

Бе изпила доста шампанско снощи по време на играта на карти и се беше успала. Сега главата й туптеше, докато тичаше по широкото мраморно стълбище, водещо към спалнята на кралицата.

Стражите с бели перуки се поклониха нелюбезно, докато й отваряха вратите, а тя се помъчи да се промъкне незабелязано през тълпата благороднички, които изпълваха стаята на кралицата. Премина през море от тафта, коприна и дантели, притиснати една до друга.

Считаше се за чест да присъстваш на сутрешния тоалет на Мария-Антоанета и да гледаш как тя подбира ветрилото, бижутата и обувките си от подредените пред нея вещи в редици. Ритуалът съперничеше с помпозността и церемониалността си, на избора на свещените реликви за празничната литургия.

Дамите от кралския двор във Версай стояха сред великолепието на обсипаната с рози и позлата стая, като внимателно и ревниво следяха за спазването на реда и мястото си сред останалите, в зависимост от своя ранг. Те хвърлиха бързи погледи към Кристиана и тя почувства тяхното неодобрение за закъснението.

Беше закъсняла повече от час, но се надяваше, че все още може да заеме мястото си пред мадам Алфор, но зад маркиза Пиерфит, без да бъде забелязана от кой знае колко очи. За щастие, лицето на кралицата бе скрито под грамадна хартиена фуния. Тя предпазваше очите и от златистата пудра, с която фризьорът посипваше фризурата й, и която се носеше на облаци из стаята около нея. Изглежда само тя не забеляза как Кристиана се промъкна крадешком на мястото си.

— Ох, тези селянчета! — прошепна маркиза Пиерфит на съседката си. — Идват в двора да се усъвършенстват, но нямат никакъв усет. Не знаят как да се държат в обществото. Каква простотия!

Кристиана, чието настроение точно тази сутрин беше прекрасно, погледна кръвнишки към белите пера, украсяващи перуката на маркизата.

Хм, простотия! Фамилията Сент Себастиен, бе от благородническо потекло още от времето на Карл Велики, а маркизата беше никоя — нищожество, но с много пари.

Бузите на Кристиана пламнаха. Искаше й се да сподели мислите си с маркизата, но пък не й се стори уместно да привлича вниманието на останалите върху себе си — кралицата държеше дамите й да бъдат дисциплинирани.

Най-после фризьорът приключи с пудрата и помощниците му свалиха хартиената фуния от лицето на кралицата. Две от любимите й дами пристъпиха, за да отстранят белия чаршаф, който предпазваше от пудрата великолепната й рокля.

Мария-Антоанета огледа стаята изпод тежките си клепачи и спря поглед върху Кристиана. Кралицата не каза нищо, но студеният й поглед и вирнатият й дълъг нос вече бяха сторили своето — Кристиана бе закъсняла за пореден път и бе получила неодобрението на своята владетелка. Сега за известно време щеше да бъде в немилост. Естествено това не беше нещо кой знае колко ужасно, но нямаше да получи голяма част от поканите за прекрасните вечери в подбран кръг, за представленията в малкия театър на кралицата или за пикниците в малкото кралско селце, построено във Версай за развлечение на владетелката и придворните й.

Застанала до Мария-Антоанета, Габриела де Ламбел скришом погледна съчувствено Кристиана и това й помогна да се почувства по-добре. Тя почти се засмя, когато Габриела докосна златистата си коса с гримаса, изразяваща болка, с което искаше да покаже, че и тя като Кристиана страда от снощното препиване.

Щом кралицата стана от стола си, всички дами в стаята се поклониха. Слепоочията на Кристиана запулсираха от болка, когато се наведе. Стори й се, че шумът от затварящата се зад кралицата и антуража й врата е прекалено силен. Останалите в стаята дами зачуруликаха шумно като ято пъстри патици.

Кристиана вдигна глава, за да види как маркиза Пиерфит й се усмихва престорено.

— Много зле се представяте, госпожице. Май днес не всичко е наред при вас. Предполагам, че снощи сте позакъснели. Чувала съм, че и дядо ви, когато е бил в кралската свита, също е бил любител на среднощните веселби.

Бърборенето около тях затихна и за момент на Кристиана й се стори, че няма да посмее да отвърне. Всички в двора бяха чували за нейния дядо. Не, по-точно цял Париж го знаеше. Той беше известен с пиенето, с ругатните и с покварата си. Все още се носеха слуховете за „театралните представления“, които той организирал в апартаментите си. Хората го наричаха „Маркизът на злото“.

Маркизата се усмихна от удоволствие, че забележката й бе попаднала в целта. Тя наистина не обичаше малката Сент Себастиен заради големите й сини очи, красивите черни къдри и високомерието. И защо да не я мрази, щом всеки знаеше, че семейството е бедно, почти разорено? Единствената причина да дойде малката в двора, беше желанието й да си намери богат съпруг — всички го знаеха. Но пък до сега, не й беше излязъл късмета, въпреки блестящите къдрици и великолепната дребна фигурка. Маркизата изпита вътрешно задоволство от тази злобна констатация.

Кристиана гордо вдигна глава, отметна синьото щраусово перо в прическата си и се усмихна високомерно.

— Аз не съм дядо ми, госпожо! — отвърна студено и обърна гръб, като развя гъстите си черни къдрици.

Кристиана добре знаеше, че маркизата се дразни от тази нейна точно пресметната арогантност.

— Предполагам, че пак ще отидете на кафе с Артоа — продължи заяждането маркизата. — Губите напразно усилия, момичето ми. Артоа има сигурен имунитет дори към такъв чар, като вашия. Мисля, че сте достатъчно умна, за да го разберете. Или се лъжа? Та той обича мъже!

Кристиана рязко спря и погледна през рамо към маркизата, която се усмихваше подигравателно. При вида на ледено синия поглед под повдигнатата красива вежда на Кристиана, всички разговори в стаята затихнаха. Тя изчака докато всички й обърнат внимание и чак тогава проговори.

— А вие откъде разбрахте това, мадам? Може би… от съпруга си?

Най-после онова, което се споделяше шепнешком, бе казано ясно. Маркизата побеля от ярост и ружът върху бузите й се открои на петна. Кристиана се усмихна тържествуващо и изплува от стаята, удовлетворена от победата си.

— Права беше маркизата — въздъхна Кристиана, като се отпусна в любимото си кресло и започна да преглежда писмата. — Днес наистина не ми върви.

Ето бележката от фризьора, който иска да му се плати до края на седмицата — особено на такъв като мосю Антоан. Ето едно неприятно писмо от шивача, който иска да му се платят всички сметки „ако обичате, тъй като в противен случай, няма повече да шия за вас“. Но най-неприятното е, че пари няма. Никакви! Кристиана отдавна беше похарчила мизерната издръжка, която й бе изпратил брат й. А пък Филип изобщо не искаше да разбере, колко скъпо може да струва животът в кралския двор. Толкова е трудно човек да си намери съпруг, ако носи дрехите си от миналия сезон… И защо всъщност беше толкова дяволски трудно да се намери съпруг? Ако мъжът е красив, той е почти толкова беден, колкото и тя или пък е непоносимо нахален. Ако е любезен, тогава е досаден до сълзи. Ако е богат, той е тлъст и скъперник…

— Как да си платя сметките, ако не си намеря съпруг? — изплака Кристиана и хвърли писмата на пода.

Слугинята Тереза погледна недоволно откъм другия край на стаята, където преправяше една от безбройните рокли на Кристиана, но предвидливо запази мислите си за себе си.

Кристиана се заразхожда из украсената в синьо и златисто стая, като четеше поканите, които бе получила за балове, балетни представления, пикници и соарета и ги натрупа на купчинка до квитанциите от майстора на ветрила, шивачите и парфюмериста, към когото чувстваше като че ли най-малка вина.

Три пъти смени тоалета си, с което ядоса слугинята си, докато най-накрая се спря на роклята от небесносиня коприна, с корсаж от тъмносиньо кадифе. Полата беше богата и стилно набрана — бяха използвани поне десетина метра от скъпия плат, а около дълбокото деколте се къдреха метри нежна дантела. Беше любимата й лятна рокля — синьото толкова й отиваше на очите! Към нея имаше и нови обувки от син сатен с малки тънки токчета, блестящи от скъпоценностите, с които бяха покрити. И точно според новата, малко шокираща мода, краката й се виждаха до глезена.

Като не можа да реши дали да иде при мадам Алфор или у маркиза де Гиз на чай (сега всички канеха на „чай“, подлудени от новата за тях английска привичка), накрая реши да посети приятеля си Артоа, който винаги беше забавен и сигурно щеше да я отвлече от тъжните мисли.

Когато камериерът въведе Кристиана, Артоа беше седнал пред клавесина си, наслаждаваше се на слънчевия ден зад отворения прозорец и прекарваше фините си пръсти над клавишите, като изтръгваше от тях леки и приятни звуци. Светлокестенявата му коса бе събрана в опашка на тила, а светлите му очи блестяха насмешливо. Той поздрави Кристиана с широка усмивка.

— Познай кой ми беше на гости — посрещна я весело той.

Кристиана си сервира от ягодовата торта със сметана, поставена върху масата, и докато вдъхваше омайния й аромат, отвърна:

— Нямам представа. Кой?

— Бъдещият ти съпруг — повдигна весело вежди Артоа.

Настроението на Кристиана веднага започна да се подобрява. Като се настани на пейката до Артоа, тя също прекара пръсти по клавишите от слонова кост на инструмента и се наслади на приятния му тон.

— Кой от всичките?

Те и двамата се забавляваха много с обсъждането на бъдещите успехи на Кристиана.

— Най-красивият — отвърна Артоа, като се опитваше да остане сериозен. — Дук Де Поату.

— О, Артоа! — възкликна тя разочарована. — Стига! — Тръпки я побиха, като си представи стария дебелак. — Ти си почти отвратителен!

Артоа се засмя весело на реакцията й.

— Ама не, помисли си все пак — настоя. — Той е богат. Богат, богат, богат! И е толкова привлекателен, и толкова мъжествен… Само си представи…

— Стига! Не искам да си представям! — сопна се шеговито Кристиана и посегна да подреди черните си къдрици.

— Защо? Ще бъдеш дукеса — с насмешливо преклонение я закачи Артоа. — Помисли си само — ще подаваш сутрин обувките на кралицата. Или може би само едната от тях. Или тази привилегия е запазена за принцеси с царска кръв, а? Е, добре де, може би ти ще й подаваш фустата…

Кристиана не можа да се въздържи и се засмя. Артоа смяташе, че ритуалът и церемониалността в двора са смешни и не се боеше да го казва.

— Освен това — продължи Артоа — ще можеш всяка нощ да блаженстваш до любимия съпруг. Мислиш ли, че още го бива? Представяш ли си го? Ами как мислиш, че изглежда Поату в нощница? Или още по-добре… под нощницата?

Кристиана се изсмя и показа как потръпва уж от ужас.

— Артоа, ужасен си! Спри, преди да ми е прилошало!

Артоа продължаваше да се забавлява.

— Ама представи си, де! Възбуден, с тракащи ченета, отгоре ти… О, скъпа! О, господи, май и аз ще…

— Стига, Артоа! Боже мили, какво търся при теб! Ти си наистина откачен. Пък и освен това, дукът не се интересува от мен. Не само като съпруга, а изобщо. Много съм бедна за него…

Артоа се наведе и пръстите му затанцуваха по клавесина. Засвири някаква весела италианска мелодия.

— Ти си бедна за всеки от тях. Може би все пак ще трябва да се откажеш от тази идея с женитбата и да станеш нечия любовница. Така дук Де Поату…

— Стига! — заплашително натисна клавишите Кристиана. Неприятният звук накара Артоа да се свие. — И повече не споменавай думата „любовница“. Не съм се пазила толкова дълго девствена, за да се отдавам на някакъв дебел дъртак. Нито пък на дебел младок. Ще си хвана съпруг, и то богат. Скоро — добави тя, докато си спомняше всичките разписки, които бе получила сутринта. — Хайде да си говорим за нещо друго, Артоа. Харесва ли ти новата ми рокля?

Артоа се дръпна назад и хвърли критичен поглед на бледосинята коприна.

— Да. Много добре. Чудесно. Така очите ти изглеждат още по-сини. Виждам, че днес мосю Антоан се е погрижил за косата ти. Но какви са тези неща там отгоре на главата ти?

Кристиана докосна високо подредените си къдри. Прическата беше почти половинметрова.

— Райски птички. Мислиш ли, че изглеждат добре? Мосю Антоан загуби два часа, докато ги нагласи.

Артоа се наклони напред, за да огледа отблизо пернатите обекти сред блестящите черни къдри.

— Хм. Ами косата е прекрасна. Наистина. Но честно казано, от птички не разбирам.

— Нищо — не се обиди Кристиана. — На мен ми харесват.

— Може би панделката идва в повече… или пък само с панделка… Тези птичета…

— Нали ти казах вече — нищо! В края на краищата прическата е на моята глава.

— Ама е малко глуповато — настоя Артоа.

Тя го погледна намръщено. После и двамата се засмяха с веселата споделена радост на истинските приятели.

— Хайде да опитаме пиесата на Торели — предложи Артоа, като движеше леко пръсти по клавишите. — Впрочем ти си оставила цигулката си тук.

— Знам — отвърна Кристиана, стана и се протегна сладко. Цигулката беше поставена върху шкафче от розово дърво — точно там, където трябваше да стои. Тя придърпа един от столовете с извита облегалка по мраморния под и се качи да си вземе инструмента. Едва се задържа, повдигната на пръсти върху тъмносиния брокат на стола.

— Ще ми съсипеш мебелите — натърти Артоа, но по тона му личеше, че просто се закача. Май не го интересуваше кой знае колко мебелировката.

Кристиана не обърна внимание на думите му, а започна да разкопчава фините закопчалки на калъфа, за да извади малката цигулка. Имаше тази цигулка, откакто беше навършила дванадесет години. Брат й Филип я беше изпратил от Париж за рождения й ден — поставена в кутия, украсена със зелени панделки. Тя се научи да свири първо сама, а после й наеха учител от близкия манастир.

Цигулката беше нейния приятел през самотните години на детството. Тя и Филип бяха отгледани от дядото, който с удоволствие ги бе оставил в рушащия се стар замък, в близост до Оверн, на грижите на гувернантки и учители, докато водеше щастлив и разгулен живот в кралския двор. От време на време, маркиз Сент Себастиен се сещаше, че има две внучета — сираци и ги посещаваше набързо и за кратко.

Когато Кристиана беше на седем години, любимият й брат Филип бе заминал. Тя бе плакала и тъгувала за него, но той така или иначе бе тръгнал, доволен, че като пълнолетен, вече може да се махне от настойничеството на дядо си.

Оттогава тя бе останала сама с гувернантката и учителя си и с брат Жозеф, който веднъж седмично изминаваше пътя през планината, за да й дава уроци по цигулка. В началото той идваше по принуда. Бе избрал като начин на живот отшелничеството и съжаляваше, че заради желанието на капризното дванадесетгодишно момиченце, се откъсва от тихото си уединение.

Тя, от своя страна, бе приела младия монах с недоверие, като се бе съмнявала, че той не ще се отнася към нея с онази обич, с която я обграждаха гувернантката и другите слуги в замъка. Тогава Кристиана бе положила в ръцете му цигулката с такава нежност, като че ли тя беше малко бебе. Лицето му се беше смекчило при вида на инструмента — блестящо палисандрово дърво, с идеална форма, със симетрична и нежна извивка на грифа, сребърни струни и с ключове от слонова кост.

— Тя е от Италия, знаеш ли? — беше попитал монахът с тих глас.

Възхитата в тона му накара Кристиана да се почувства като в църква. На нея й хареса нежността, с която той докосваше инструмента. Като че ли знаеше колко много си го обича тя.

— Брат ми Филип ми я изпрати. От Париж. В кутия, украсена с панделки — каза тя, без да съзнава колко трудно човек би могъл да понесе самотата, която звучеше в гласа й. — Филии ще си дойде за Коледа — продължи тя. — Мислите ли, че дотогава ще се науча и ще мога да му изсвиря нещо?

— Зависи от теб. Ако се упражняваш, да. Но няма да ти е лесно.

— Знам — отвърна детето с горчивина. — Аз вече опитах, но звучи като котешко мяукане.

Монахът тихо се засмя:

— Няма да е така. Не и с цигулка като тази. Казал ли ти е Филип нещо за нея?

Тя изплашено поклати глава.

— Това е хубава цигулка — продължи той. Направена е в Италия от едно семейство, което се нарича Гуарнери. От техните инструменти се възхищават навсякъде по света. Всяка тяхна цигулка има свой собствен глас, свое звучене. Точно като човек. Брат ти сигурно много те обича, щом ти е изпратил такъв подарък.

— От Париж — добави тихичко Кристиана.

— От Париж — съгласи се монахът с нежна усмивка. Той вдигна лъка и го погали. — Може ли?

На Кристиана й хареса, че той поиска разрешение от нея. Тя кимна. Остана безмълвна, докато младият човек поставяше цигулката под брадата си и нежно я нагласяше.

— Ето така. Гледаш ли? После плъзгаш лъка по струните. Никога не бива да се натиска. Ето така…

Гласът на цигулката прозвуча тихо и изпълни огромната зала. Магически звук от сладост и яснота. Ярки и свещени звуци, които се усилиха и прехвърлиха мрачните каменни стени. Златни звуци, които танцуваха под дебелите греди на таваните.

Когато монахът спря да свири, видя, че детето стои неподвижно, с ярко светещи сини очи върху странното, остро, малко личице и с пръсти, впити в коленете.

— Да, това наистина е глас — най-после каза то. — Като че ли ми говори ангел небесен. — Каза го толкова искрено, че брат Жозеф пренебрегна лекото богохулство, което почувства в думите му.

— Ще работиш ли? — попита той и когато тя кимна и върху малкото бледо личице, обградено с черни къдри, големите й сини очи заблестяха решително, той разбра, че ще обучава това странно и самотно дете.

Когато брат Жозеф каза, че си тръгва, Кристиана беше научила вече три ноти. Тя започна да се кара, че той иска да си тръгне така скоро. Очите й се изпълниха с ядни сълзи, брадичката й се повдигна властно, но брат Жозеф не се поддаде на прищявката й като гувернантката.

— Ако ми викаш и тропаш с крак — каза той спокойно, — няма да идвам повече.

Кристиана млъкна веднага, ужасена от мисълта, че няма да може да учи.

— Извинете, отче — каза тя смирено. — Извинете ме.

Добрият монах се усмихна с добродушно опрощение на разглезеното дете и бе възнаграден с ответна усмивка, която разхубави странното ъгловато личице. „Сигурно ще стане красавица, когато порасне“ — помисли си той.

— Извинена си — каза тихо. — Простено да ти е.

Когато дойде отново след една седмица, Кристиана бе усъвършенствала простата мелодия от три ноти и бе научила сама още пет. А когато красивият й брат си дойде за Коледа, тя не обърна внимание нито на прекрасната кукла, нито на ветрилата и тоалетите, които й бе донесъл. За огромна негова изненада, тя бе изтичала да донесе малката цигулка, която той всъщност бе спечелил при игра на карти и беше изпратил просто за спомен. Бе застанала в огромната зала на замъка, където зимните ветрове се гонеха, въпреки ярко горящия огън в широката камина, бе поставила нежно инструмента под брадичката си и му бе изпълнила късичка, но прекрасна творба от Моцарт.

— За какво се замисли? — попита рязко Артоа с уста, пълна с ягоди и крем от тортата. — Ще свирим ли, или цял ден ще стоиш така, втренчена в безкрая?

— Господи, колко си груб! — отвърна спокойно Кристиана. — Май трябваше да отида при мадам Алфор.

— Мадам Алфор е от онези хора, които все се мислят за много умни, ама не са — вметна Артоа.

Кристиана не обърна внимание на думите му, стана и зачете нотите зад рамото му.

— Хайде да свирим — нареди тя.

Артоа прекара пръсти по клавиатурата.

— Чудесно. Но внимавай, защото, когато опитахме да свирим Торели миналия път, ти направо го закла!

Кристиана се наежи, но видя, че Артоа пак се шегува с нея. Двамата се засмяха.

Плътният, ясен глас на цигулката се заизвива около мелодичния, но накъсан звук на клавесина и слънчевата стая се изпълни с прекрасната мелодия. Кристиана беше доволна и щастлива.

Беше се запознала с Артоа няколко дни след пристигането си във Версай и бързо се сприятелиха. Ходеха заедно на опера, на приеми и да играят на карти. Още преди да измине година от запознанството им, те прекарваха почти цялото си свободно време заедно. Той харесваше острия й език, а тя обичаше неговата арогантност. Той добродушно й се подиграваше за неплатените сметки, но това не й пречеше да се възхищава на разказите му за безбройните пътешествия.

Артоа я запознаваше с интересни хора, даваше й съвети за облеклото, изпращаше й цветя и се грижеше тя да бъде поканена на важни за нея приеми. За една година направи така, че всички считаха Кристиана за една от красавиците на кралския двор.

Най-лошото беше, че малката Сент Себастиен бе твърде бедна. Така мислеха всички. Щеше да й бъде особено трудно да си намери подходяща партия за женитба. Пък и нали дядо й беше известен с лошата си репутация. Ето защо им се виждаше смешно това, че тя е толкова горделива.

Но Кристиана не се интересуваше от мнението на другите. Тя не бързаше да се омъжва, поне докато брат й плащаше сметките. Живееше във Версай, достатъчно далеч от студения и див Оверн, далеч от студената и влажна самота на замъка Сент Себастиен. Всички я ухажваха и канеха на приеми, а когато минаваше с Артоа по улиците на Париж в откритата му карета, хората я сочеха и казваха:

— Минава Кристиана Сент Себастиен, внучката на маркиза.

Тази завист и възхита се харесваха на Кристиана. През цялото си самотно детство тя бе искала да я желаят и да й се възхищават. Беше зажадняла за внимание и сега го имаше. И какво от това, че понякога то се превръщаше в завист и клюки? Кой ли пък им обръща внимание?

Тя бе Кристиана Сент Себастиен. Една от властващите красавици на Версай — най-големият кралски двор в Европа. Нищо не можеше да бъде по-хубаво от това. Сигурно щеше да си намери и богат съпруг, който да плаща за всички красиви тоалети, които тя пожелае.

— Искаш ли да играем карти довечера? — предложи Артоа.

— Не — отвърна Кристиана, излегната удобно върху синьото китайско канапе, като довършваше да яде парчето торта и наблюдаваше как Артоа сменя саката и връзките си пред огледалото. — Снощи загубих и последните си джобни пари и съм ужасена от сметката си при шивача.

— А как ще платиш новите тоалети? — попита Артоа. — Май ще ги искаш на кредит.

Кристиана намръщено поправи кадифето на корсажа си.

— Да, боя се, че е така. Не ми се иска, но ми трябват нови тоалети. А Филип сигурно ще ми се кара, когато получи разписките.

Артоа оправи черната сатенена панделка, която придържаше косата му на тила, и се засмя.

— А ти ще му обещаваш отново, че повече няма да правиш така.

— Ами нали винаги обещавам — отвърна Кристиана и двамата отново се засмяха.

— Обичам горещите летни нощи — сподели щастливо Артоа. — Не искаш ли да се разходим из парка и да се помотаем между хората?

— Хайде. Паркът е толкова красив на лунна светлина! Пък и ние вече цял ден само клюкарстваме и се търкаляме из стаята. Чудесно е да се поразходим.

Най-после Артоа си избра красиво сако на маслиново златисти райета, което правеше момчешката му фигура да изглежда още по-стройна. Нагласи ръкавелите и се отказа от диамантените копчета, защото реши, че е „прекалено“.

— Много добре — одобри Кристиана.

— С вкус — съгласи се Артоа. — Не като някои, които се разхождат с птички по главите.

— Педи — отвърна Кристиана, но в устата й тази обидна дума прозвуча по-скоро като комплимент.

Артоа се засмя на недоволното й изражение.

— Ами такъв съм си — съгласи се той. — А ти, скъпа, не го забравяй.

— Ех, да можех — каза Кристиана — Ти си далеч по-приятен и по-добре възпитан от всички останали.

— Ами тогава да се оженим! — пошегува се Артоа. — Не може да ти липсва нещо, което и без това не си изпитвала, нали?

— Я не се вдетинявай! — отвърна тя. — Чуй какъв шум иде от двора — добави бързо. — Какво ли се е случило?

Виковете и чаткането на конски копита, които идеха откъм високите прозорци, бяха по-силни от друг път, когато кочияшите разговаряха и разхождаха конете след завръщането на господарите от разходка, от игра на карти или от безконечните балове.

Артоа се смръщи и погледна навън.

— Не знам — отвърна той и разтвори повече плътните завеси. — Но… нещо става… виж каква суетня. О, и войници! Кралската гвардия иде… нещо става… Ох, това никак не ми харесва.

Кристиана бързо стана от удобното канапе и също се надвеси от прозореца.

Огромният парк, обграден с високи сгради, изглеждаше смален — така запълнен с войска, карети и хора. Войници, придворни и слуги носеха денкове и кутии за шапки и тичаха насам-натам паникьосани. Стотици факли осветяваха тази френетична картина.

— Никак не ми харесва това — повтори Артоа, като оглеждаше суматохата отвън.

Кристиана усети да я залива мрачно предчувствие и се прекръсти бързо, прошепвайки кратка молитва.

На вратата на гостната на Артоа се почука рязко и камериерът му бързо влезе. Големите му тъмни очи бяха пълни със страх.

— Извинете, господине, но има ужасяващи новини. Селяните са завзели Бастилията и са освободили затворниците. Завзели са Париж и се говори, че идват към двореца.

Кристиана и Артоа се вкамениха до прозореца, като се опитваха да възприемат невероятната новина. Лицето на Артоа се издължи и пребледня, очите му гледаха с недоверие.

— Всички заминават — продължи камериерът. — Казват, че простолюдието пали и ограбва магазините — въздъхна младежът и прехапа устни. — Казват също, че колят аристократите.

Кристиана и Артоа стояха мълчаливо, а усилващият се шум в градината изпълваше въздуха. Очите им се срещнаха и Кристиана започна бавно да клати глава. Без да се замисля, тя каза първото, което й дойде на устата.

— Чудесно! Само това ми липсваше! — Като че ли говореше за счупена гривна или скъсана рокля. След малко Артоа отметна глава и се засмя високо.

— Иде краят на света! — извика той. — А ти само това ли имаш да кажеш? „Само това ми липсва?!“ О, Кристиана, уби ме! Наистина!

Тя се засмя също. Паниката ги караше да се смеят като обезумели. Младият камериер гледаше с уплаха безумното им държание.

— Добре — най-после успя да проговори Артоа. — Добре. Предполагам, че вече не ни се налага да мислим какво да правим тази нощ. Аз тръгвам. — Още докато говореше, той разтвори гардероба и почна да хвърля дрехите си към камериера, който веднага започна да ги събира.

Кристиана стоеше като замръзнала до прозореца и наблюдаваше с недоверие как Артоа и момчето изпразваха шкафовете и бутаха ризите и дрехите в денкове и куфари. Артоа сграбчи купчината нотни листове от клавесина. Концертът на Торели се разпиля на пода и остана там, забравен от всички.

— По дяволите, проклятие, проклятие! — повтаряше Артоа, като се опитваше да затвори претъпканата чанта. — Да имах малко повече нари!

Сините му очи огледаха стаята и той се втренчи глупаво в статуята на Аполон, стояща до вратата на спалнята му. Мраморната туника на бога на слънцето бе развяна от вечен вятър.

— Ах, как не ми се иска да го оставя! — пророни той.

Най-после Кристиана успя да проговори:

— Артоа! О, Артоа, ами аз какво да правя? Къде да ида? Всички ли напускат?

Артоа се стресна и я погледна. Беше я забравил.

— Не знам. Можеш да си идеш у дома в Оверн или да дойдеш с мен, ако искаш. Брат ти още ли е в Англия?

— Да, мисля, че е там — отвърна Кристиана, като се мъчеше да спре треперенето на гласа си.

— Не всички напускат — намеси се камериерът. — Някои казват, че тълпата никога няма да стигне дотук и че Лафайет и войската му ще я спрат.

— Наистина ли? — въздъхна с облекчение Кристиана.

— Кой знае! — извика Артоа. — Кой знае? Аз лично няма да разчитам на това. Ела с мен.

— Къде отиваш ти, Артоа?

Стаята вече изглеждаше празна. Като чужда.

— Откъде да знам? Може да се върна в Прованс, ако там е спокойно. Или в Италия. Или може би във Виена. Откъде да знам. Идваш ли?

Артоа наистина беше изплашен. Кристиана ясно виждаше напрежението по лицето му. Той седна на пода, за да затвори претъпканата пътна чанта. Сините му очи се втренчиха в нея. Тя харесваше начина, по който Артоа забиваше поглед право в очите на хората, като че ли се опитваше да прочете мислите им.

— Какво мислиш, какво може да стане? — попита най-после тя, без да знае какво да предприеме.

Най-после Артоа успя да затвори чантата.

— Не знам — замислено отвърна той. — Може би нищо. Може би войската ще спре простолюдието още след Париж. Може всичко да е само невероятен слух. Но аз се съмнявам.

Кристиана отново погледна през прозореца, заслушана в чаткането на копитата по каменния път, във виковете на придворните — целият този шум бе шумът на изгнанието.

— Или пък — завърши тихо Артоа — може това да е то — краят, финал! Революционерите може да завземат двореца, армията да се оттегли, а ние да бъдем заклани, преди още да настъпи утрото.

Очите на Кристиана се изпълниха с ужас.

— Но защо?

— Защото те са гладни, Кристиана — отвърна нетърпеливо Артоа. — И са разгневени. А виждат нас, които ядем пасти и ходим на опера… Е, какво ще правиш ти? Можеш да заминеш за Англия. Знаеш ли къде е брат ти? Имаш ли нари? Не? Ще ти заема малко.

— Но аз не съм сигурна дали Филип… Имах тук някъде писмо от него…

— А можеш да си идеш у дома, в Оверн…

Кристиана си представи тридесетте дни път от Париж, до старинния замък, при това, ако би имала късмет да стигне невредима. Сред рушащите се коридори, където винаги се носеше студ, тя щеше да е изолирана от целия свят, самотна…

— Не, не мога. Там няма никой. Дори не знам дали са останали някои от слугите. Само Филип се занимава с тези въпроси.

— Но можеш да дойдеш с мен. Няма да ми пречиш.

— Ще предизвикаме скандал — възрази Кристиана. — И ако го направя, просто никога няма да мога да се омъжа. И без това е доста трудно човек да поддържа репутацията си, Артоа. Ако тръгна да бягам с мъж, просто ще бъда обречена.

— Не ставай глупава — продължи да настоява Артоа. — Ако бунтовниците превземат двореца, добрата репутация няма да ти помогне.

Камериерът вече изнасяше куфари и денкове и Кристиана можеше да види през отворената врата как хората тичаха по коридорите, натоварени с багаж, касети с бижута, картини и кутии с шапки.

Със спокойно и студено лице Артоа огледа празната стая. Очите му блестяха замислено. Преди да проговори отново, прекара ръка през косите си.

— Идваш ли, или не? Не мога повече да чакам.

Кристиана помисли за брат си Филип, който се намираше някъде далеч в Англия. Помисли и за своите стаи тук, в двореца, за небесносините си мебели, за книгите и роклите си, за прекрасната си колекция от китайски порцелан. Чудеше се дали би могла да опакова всичко, или ще трябва да остави нещата си? Колко досадно би било да ги остави! Това беше нейният дом, мястото, където бе мечтала да живее още от детството си, а Артоа беше най-скъпият й приятел. Но той заминаваше… Изведнъж се почувства изоставена. Усети как в стомаха й се образува празнина, която започна да обхваща цялото й същество.

— Не мога да тръгна — отвърна най-накрая. — Ще поостана още, докато разбера какво всъщност става, а после ще замина при Филип в Англия. Мисля, че той ще се жени там. Ако изпратиш камериера в стаята ми, ще му дам адреса. — Гласът й вече трепереше. Усещаше как сълзи изпълват очите й.

— Сигурна ли си в това, което говориш? — попита тихо Артоа, като я погледна в очите.

— Да, да, разбира се. Пиши ми. Обещай, че няма да забравиш.

Камериерът се показа на вратата с огромен денк на рамо. Страхът го караше да бърза.

— Докарах каретата наблизо — съобщи той на Артоа с широко отворени, изплашени очи. — Навън е лудница. Почти половината от кралския двор заминава. Но кралят и кралицата са казали, че ще останат.

Кристиана въздъхна с облекчение. Значи не всички заминаваха. А щом и кралското семейство остава, значи положението не е чак толкова лошо, нали?

Артоа пресече стаята и пое малката бяла ръка на Кристиана между пръстите си.

— Ще ти пиша. Но ако положението започне да става опасно, моля те, тръгни. По-добре в Оверн, отколкото в Бастилията.

— Ти никога не си бил в Оверн! — отвърна тя раздразнена, а Артоа се засмя, както се очакваше. Той я прегърна силно, като все още се смееше. Тя постави глава на приятелското му рамо, като се стремеше да не заплаче, за да не намокри ослепително бялата му риза.

— Довиждане, Кристиана — каза той тихичко. — Ще ми липсва твоята злобичка.

За последен път Артоа я притисна към себе си и се отдръпна, като оглеждаше пустата стая и клатеше тъжно глава. Не можеше да повярва в онова, което ставаше тук.

— Е, това е — подхвърли бързешком. — Може би ще те видя скоро, а може би — не. Да видим какво ще става по-нататък. — Той се наведе, взе пътната чанта и хвърли тъжен поглед към безмълвния клавесин и мраморната статуя на Аполон. — Ако видиш, че някой се опитва да ми го отмъкне — добави той с поглед върху статуята, — моля те да не позволиш. Или даже го премести в твоята стая. Но ще си го взема обратно, да знаеш. И не забравяй цигулката си.

Докато кимаше, Кристиана бързо избърса сълзата, която се промъкна под клепача й, а Артоа й се усмихна горчиво и се запъти към вратата.

— Артоа! — повика го тя с мъка в гласа — Много те обичам!

Той я погледна през рамо и се усмихна доволно:

— Е, надявам се, че не е прекалено.

— Невъзможен си! — успя да се засмее Кристиана, въпреки сълзите в очите си. — Бог да те пази!

Артоа въздъхна нетърпеливо.

— Няма бог — каза нахално той, а на Кристиана толкова й се искаше да се върне, да седне и двамата да поспорят, докато камериерът му им поднася кафе и шоколадови бонбони… И вечерта да мине като всяка друга до сега… — И теб, приятелко — добави той, като върна мисълта си към думите, казани преди.

Вече нямаше какво друго да си кажат. Кристиана втренчи замъглен поглед в клавесина, докато звукът от затварящата се зад гърба й врата отекваше в празната стая.

Когато се прибираше към стаите си, по коридорите край нея притичваха напарфюмирани придворни и изплашени слуги. Приличаха на животни, бягащи от пожар в гората.

Горе на стълбището, до апартамента на кралицата, срещна Габриела де Ламбел. Принцесата се беше надвесила над красиво резбованите перила. Прическата й беше в идеален ред — всяка златиста къдрица на мястото си, а в ръцете си държеше тихо скимтящото си кученце. Забавляваше се да наблюдава безумното бягство на благородниците, като че ли това беше някакво прекрасно представление. Тя помаха на Кристиана и я покани до себе си. Кристиана се приближи, чувствайки се странно безучастна към бягащите наоколо шумни тълпи.

— Погледни ги, моля ти се — отсъди Габриела, — като ято кокошки. Каква щуротия! Като че ли армията ще позволи на тълпите да дойдат до тук!

Кристиана се загледа в приятелката си.

— Мислиш ли, че ще ги спрат?

— Разбира се! Можеш ли да си представиш друго! И всичките тези глупаци ще трябва да тичат обратно. Разбира се, че е лошо, много лошо е да се освобождават затворниците от Бастилията и изобщо всичко, което се случва, но какво може да направи една невъоръжена тълпа, застанала срещу френската армия?

Кристиана кимна и задиша по-спокойно. Габриела изглеждаше толкова спокойна, толкова сигурна!

— Да отидем ли при кралицата? — попита Габриела. — Тя ще бъде толкова доволна като разбере, че ние оставаме. Може да ти прости. Но какво правиш с цигулката в ръка? Да не отиваш при Артоа?

— Артоа замина — отговори Кристиана, като сведе поглед към кутията с цигулката. — Той вече тръгна.

— Като плъх! — възкликна недоволно Габриела. — Даже не си взе довиждане. И къде отиде?

— И той не знаеше — поклати глава Кристиана.

— О, ще се върне! — Габриела прибра широката си пола. Розовата тафта прошумоля под обсипаните с бижута пръсти. Тя премести кученцето в другата си ръка. — Всички са толкова глупави. И всичко това е ужасно смешно. Тълпата никога няма да превземе двореца, никога!

Глава 2

Октомври. 1779 година

„Останахме само пет“ — мислеше Кристиана. Бяха изминали три кратки месеца и от безброй многото жени, които бяха обграждали някога кралицата на Франция — камериерки, гардеробиерки, перачки и принцеси, гладачки и дукеси — бяха останали само пет.

— Твой ред е — Габриела хвърли раздразнен поглед над картите си към замислената Кристиана. — Ако все още играеш, хвърляй. Но ако предпочиташ, гледай през прозореца.

Кристиана си припомняше, че във Версай имаше хиляди градинки, алеи, салони и прекрасни малки кътчета с фонтани. Също и места за усамотение. Сега, когато ги бяха преместили в Париж, те всички живееха в един апартамент, а придворните дами на кралицата бяха настанени по две в стая.

Преди Габриела беше много по-мила.

— Омръзнаха ми картите — Кристиана отпусна ръка с дланта нагоре върху блестящата повърхност на масата и се загледа към прозореца. Онова, което можеше да се види от Париж, бяха покриви и сиво, прихлупено небе. На всички тях им беше забранено да напускат Тюйлери. Някога той е бил великолепен дворец. Сега беше просто хубав затвор.

— Май всичко ти е омръзнало — забеляза Габриела. — И това те прави досадна. — Тя също хвърли картите си и се облегна назад, като прибра с ръце дантелената пола към краката си. Роклята беше твърде лека за хладната есен.

В другия край на стаята, мадам Клери седеше в сянката до прозореца и бродираше. Тя вдигна глава и смрази двете млади жени с погледа си.

— Ако започнете отново безкрайните си заяждания, ще ме подлудите. Бъдете благодарни. Благодарете на Бога, че поне не сме арестувани.

— Арестувани — вдигна ръце Габриела и по пръстите й блеснаха диамантите. — О, мадам! За какво да ни арестуват? Не могат да ни арестуват за нищо! Какво всъщност сме направили?

— Не могат да ни арестуват за това, че спорим помежду си — подкрепи я и Кристиана като събра картите и ги разбърка.

— Какъв срам — промърмори мадам Клери, като ядно заби иглата в бродерията.

Габриела направи тъжна физиономия.

— Не могат, освен ако не изберат мадам Клери във Върховния съвет — поправи се Кристиана.

— Вече няма Върховен съвет — поправи я мадам с глас, издаващ раздразнението й от факта, че е принудена да споделя непрекъснато компанията на тези безотговорни хлапачки. — Сега има Конвент и могат да арестуват всеки, когото си поискат.

— Невъзможно — възрази Габриела.

На Кристиана много й се искаше да повярва, че е така.

— Не си ли забелязала, Габриела, че винаги, когато кажеш, че нещо е невъзможно, то със сигурност се случва. Невъзможно беше тълпите да завземат Париж, невъзможно беше да превземат Версай, невъзможно беше да ни докарат тук. Но ние сме тук! Бих искала да престанеш да употребяваш думата „невъзможно“.

Габриела се втренчи в приятелката си, а Кристиана тропна с крак. Мечтаеше си за самостоятелна стая, а мадам Клери изпусна драконова въздишка от раздразнение.

— Ако толкова ви се ще да прекарате, може би последните си дни на тази земя в заяждане, моля. Но мисля, че ще направите по-добре, ако кажете по някоя молитва. Днешната младеж е толкова безотговорна…

— Стар дракон — прошепна Габриела, като тръсна златистата си коса.

— Сигурно всяка сутрин се тъпче с лимони, за да може да поддържа киселата си физиономия — добави Кристиана и Габриела й се усмихна съучастнически.

— Май всички сме малко кисели — забеляза Габриела. — То е просто, защото сме непрекъснато заедно. О, как ми се иска да ни разрешат да се махнем от тук! Защо ни държат тук, Кристиана?

На Кристиана й се искаше да разбира повече от политика. Сега знаеше само, че светът се е преобърнал с главата надолу, а те, така или иначе, бяха станали затворнички.

— Може и да ни арестуват — предположи тя. — И без това вече са арестували почти всички останали. — Тя пресече малкия салон и взе цигулката си от позлатената масичка в стил „рококо“. Прекара леко лъка по струните и изтръгна от тях тъжен самотен звук.

— Колко тъжно е всичко — оплака се Габриела. — Теб трябва да те приберат в затвора, Кристиана, защото ме караш да унивам.

Кристиана се засмя и веднага премина към по-лек и весел тон:

— Това, приятелко моя, е невъзможно. Ако такова нещо се смяташе за престъпление, ние отдавна щяхме да сме се отървали от мадам Клери.

Смехът на Габриела рязко прекъсна при шума от смяната на стражата в коридора. Това беше тъжно напомняне, че те наистина бяха затворнички на новата френска република.

— Недей да мислиш за това — помоли я Кристиана, като отпусна лъка. — Ако започнем да се боим, ще полудеем, Габриела.

Габриела подпря челото си с пръсти и затвори за миг очи. После погледна към приятелката си и се насили да се усмихне.

— Не се боя! Единственото, от което се страхувам, е абсолютната скука. Революциите са досадни, Кристиана. По-лоши от скучен прием.

Кристиана се засмя само, защото знаеше, че на Габриела й се иска думите й да са прозвучали като шега.

Три дни по-късно арестуваха Габриела за „престъпления срещу държавата“, въпреки че Кристиана не можеше да си представи какви биха могли да бъдат тези „престъпления“.

Габриела де Ламбер гледаше към арестуващите я офицери с такова спокойствие, като че ли бяха дошли да я изведат на бал. Широкополата й шапка с пера бе шеговито накривена върху златистите къдрици.

— Това е глупост — каза тя на Кристиана. — Единственото престъпление, което сигурно ще извърша, е, че сега през октомври ще изляза на улицата в дъжда, облечена в лятна рокля и шапка. Сигурно ще измръзна.

Този път Кристиана не се засмя.

— Скоро ще се върна — продължи да бъбри Габриела, но сиво-зелените й очи бяха неспокойни. — Ако не си дойда, значи ще бъда в „Ла Консиерж“ с останалите. Чувах, че там организират изключително приятни игри на карти. — Тя като че ли не осъзнаваше, че говори за един от парижките затвори като за някакъв провинциален замък.

„Офицерите“, които бяха дошли да я арестуват и чакаха при вратата на изящния салон, изсумтяха нетърпеливо, като оглеждаха намръщено двете млади жени, облечени в коприна, които водеха глупав разговор за дрехи и игри.

Кристиана ги погледна изпод вежди. Тя като че ли познаваше по-ниския. Май че беше коняр или нещо такова във Версай. Груб човек, който си мислеше, че вече ръководи света… Но най-ужасното беше, че май наистина го правеше…

— Хайде, тръгвай вече — каза с грубиянски тон единият. Гласът му звучеше обидно и грубо. Той искаше да уплаши Габриела. Искаше да я обиди, като не спомена титлата й. Говореше й на „ти“, след като не много отдавна й се кланяше с „Ваше височество“.

Грубостта му обаче сполучи. Габриела наистина се изплаши. Тя сграбчи измачкания розов копринен ръкав на Кристиана, а очите й потъмняха и посивяха.

— Ще се върна — повтаряше безумно. Войниците пресякоха стаята, като изцапаха с кал красивия килим.

— Ако видиш там Артоа… — започна Кристиана, но и беше трудно да продължи. Знаеше, чувстваше физически, че повече никога няма да види Габриела, че повече никога няма да се смее на глупавите й шеги. Сърцето й се стегна. Усещаше го как се блъска в тясното пространство под корсажа, като че ли иска да изскочи навън.

Мъжете хванаха Габриела за китките, като че ли беше опасна престъпница, и на Кристиана й се поиска да им се подиграе или да ги заплюе. Може би щеше да го направи, ако не беше така силно уплашена.

Ужасена, Габриела впи поглед в очите на Кристиана, докато войниците я водеха към вратата. За ужас на Кристиана, тя се разплака.

„Тя знае — помисли Кристиана. — Знае, че няма да се върне. Всички ще умрем.“

Гледаше към приятелката си с мълчаливо отчаяние. И дори след като войниците бяха излезли от стаята и вече бе останала сама със звука на дъждовните капки, чукащи по стъклата, и с веселото прашене на огъня в камината, тя продължи да гледа към затворената врата, като се чудеше дали някога ще се отвори отново пред Габриела…

Кристиана се хвърли в креслото и скри лице в дланите си. Замоли се от сърце и поиска опрощение за всичките си дребни прегрешения. Молеше, призовавайки Бог, обещаваше да живее скромно и благоверно, обещаваше всичко, само да може да се махне от това място. „Няма Бог“ — бе казал Артоа с подигравателен блясък в очите.

„О, Артоа! — прошепна в празнотата на стаята. — Толкова се надявам да се лъжеш!“

Точно в този момент видя бележката.

Внимателно сгъната хартийка, лежаща близо до вратата, надписана внимателно само с „К“. Кристиана се опита да си спомни кой бе стоял там. Беше почти сигурна, че това е ниският, намръщен младеж — онзи от Версай. Тя бързо огледа стаята и доволна, че няма никой наоколо, се изправи бързо и притича до вратата. Сърцето й се блъскаше в гърдите, когато се наведе да вземе листчето. Облегна се на стената и го разтвори.

„Един човек иска да те изведе от тук. Утре вечер в десет иди в параклиса. Вземи само онова, което можеш да носиш сама в ръка.“

Почеркът беше непознат, груб, написан от непохватна ръка, но това не направи впечатление на Кристиана. Някой щеше да я изведе от тук. Някой се грижеше за нея. Филип или Артоа, или дори може би онзи ужасен дук Де Поату? Сега това не я занимаваше. Щеше да иде далеч от този позлатен затвор, при някой, който да се грижи за нея. Тя отметна черната къдрица, паднала върху лицето й, и заплака от радост и облекчение. Изгори листчето в огъня на камината и отиде в стаята си, за да опакова набързо малко багаж. Изобщо и не помисли да се изплаши от нещо…

Следващият ден се провлече дълго и Кристиана се опитваше да не мисли за това, че вечерта ще се измъкне. Трудно й беше да се държи по обикновения начин, след като непрекъснато я занимаваше мисълта кой ли е организирал бягството й. Чувстваше лека вина, че изоставя кралицата, която бе толкова мила към нея през последните три месеца и непрекъснато благодареше, че й е останала вярна, когато почти всички я бяха изоставили.

Кристиана бе коленичила до леглото си и се молеше горещо. Зърната на броеницата от розов кристал, обграден от сребърен филигран, се плъзгаха между пръстите й. На вратата се почука. Беше мадам Клери.

— Нейно величество желае компанията ви — каза тя на Кристиана. — И моли да вземете цигулката си. Това ще повдигне духа й. Толкова се бои за принцеса Де Ламбел!

Кристиана кимна и се изправи. Взе цигулката от масичката до леглото си и се насочи към вратата.

— Аз също се боя — каза разтреперана. — Горката Габриела! Мислите ли, че ще я затворят в „Ла Консиерж“?

Мадам Клери повдигна рамене, а устата й се сви с горчивина:

— Кой знае. Може всички ни да закарат там. Те са полудели. Горката ми кралица! Сърцето й се къса. Бедната Франция!

Кристиана пусна молитвената броеница в джоба на роклята си. Наличието на малките розови зърна я успокояваше — те й напомняха, че Господ не я е забравил, че тази нощ ще бъде спасена. Погледна през прозореца, където слънчев лъч най-после проби сивите облаци, захлупили Париж отдавна. Това й се стори добра поличба.

— Сега всички сме в божиите ръце — каза тя тихо, а мадам Клери изсумтя презрително:

— Отчаянието предизвиква благочестие у най-невероятни личности. Хайде, мадмоазел Сент Себастиен. Нейно величество чака.

Мария-Антоанета се бе състарила бързо по време на затворничеството си. Под очите имаше тъмни кръгове и около устата се бяха образували дълбоки бръчки. Но тя седеше тихо и спокойно върху красивия малък трон и се усмихваше, докато Кристиана свиреше.

Сладкият и плътен глас на малката цигулка изпълваше стаята с мелодии от Рамо, Марсело и Вивалди, а господарката не можеше да се досети, че тази музика е прощален поздрав на Кристиана към своята кралица.

Дори и сега можеха да чуят гласовете на тълпата, която ограждаше палата отвън. Гневните крясъци се засилиха, щом дъждът спря. Както винаги, наричаха кралицата „Мадам Капет“ или „Австрийката“ и искаха да им се покаже. Това беше шум, с който вече бяха свикнали, толкова познат звук, колкото по-рано им се струваше шумът на фонтаните и пеенето на птиците във Версай.

Най-после Кристиана се измори и свали цигулката си, а виковете навън се превърнаха в триумфални крясъци, изразяващи неземната радост на грозната тълпа.

— Какво искат? — попита нервно кралицата. Привидното й спокойствие бе нарушено от тревога. — Какво искат от мен? Отново ли ще трябва да се показвам като екзотично животно, за да ги забавлявам? Скъпи боже, докога? — Тя подаде трепереща ръка на мадам Клери, която й помогна да стане.

— Не им обръщайте внимание — посъветва я мадам Клери. — Все някога ще престанат.

— Може би е по-добре да удовлетворя желанието им — отвърна кралицата измъчено. — Отворете вратите, за да им се покажа още веднъж. Може би след това ще ни оставят за малко на мира.

Кристиана остави цигулката си върху блестящата масичка от лешниково дърво и последва кралицата към остъклените врати, водещи към балкона. Беше ритуал, който изпълняваха вече много дни наред и Кристиана го мразеше. Няколко минути кралицата щеше да остане мълчаливо изправена пред тълпите, пълнещи площада, с високо вдигната глава и скръстени на гърдите ръце. Те щяха да я обиждат и пустосват. Наричаха я „кучка“, „убийца“, „предателка“. Тези крещящи, разярени тълпи плашеха Кристиана, със свитите си юмруци, пълни с омраза викове и жесток смях.

Студеното октомврийско слънце освети стаята, когато вратите на балкона бяха отворени и кралицата пристъпи напред. И изведнъж тя падна назад със сподавен вик.

— Затворете вратите, затворете! — изхлипа мадам Клери и слугите в ливреи побързаха да се подчинят. Но в този момент Кристиана зърна онова, което накара Мария-Антоанета да припадне.

Навън, на площада, сред екзалтираната тълпа, група революционери размахваха дълга пика пред прозорците на апартамента на кралицата. На върха на тази пика не се вееше знаме. Там беше главата на Габриела де Ламбел, чиято златиста коса се развяваше и увиваше около шията. За момент, като че ли със слените си вече очи, тя зърна Кристиана.

Вратите на балкона бяха затворени с трясък, но шумът на окървавената тълпа пълнеше ушите на Кристиана с гневната, злобна симфония на тъмнината. Тя изпищя от страх и мъка и се строполи на пода, като скри лице в дланите си, за да се предпази от призрачното видение.

Знаеше, че никога няма да го забрави…

— Ще го преживея — прошепна Кристиана, като се опитваше да спре отново напиращите сълзи. — Ще го преживея!

Спалнята й беше осветена от пламъка на единствената свещ и нежните пасторални сцени, изрисувани по стените, почти не се виждаха в мрака. Тя внимателно стегна последните закопчалки на малката пътна чанта от дамаска. В бележката беше написано: „само каквото можеш да носиш сама“. Беше минало времето, когато щяха да й са необходими поне пет сандъка и десетина кутии за шапки за пътуването. Тя си взе само една рокля — проста памучна рокля на цветя, която бе носила на пикника в кралското селце във Версай, една риза, която щеше да й служи и за нощница, и един чифт бельо. Взе си четките за коса от слонова кост, ебонитовите фуркети и шишенцето с жасминов парфюм. Притежаваше малко бижута — един перлен гердан, останал от баба й, чифт обеци с перли и диаманти, които й бе подарил Артоа за рождения й ден, и една сапфирена брошка, която бе омръзнала на Габриела, и затова й я бе подарила. Внимателно прибра писмата, които бе получила от брат си през миналото лято, за да може да го намери, ако още е в Англия. Накрая прибра и миниатюрния портрет на майка си, поставен в рамчица от брилянти. За момент се вгледа в лицето — приличаше на нея — с широки скули и остра брадичка, осветени от големи сини очи. Замисли се за майка си, която й бе дала живот, но загубила своя малко след това. И тя бе Габриела — Габриела Сент Себастиен, която бе оставила на този свят две деца и един малък портрет, за да им напомня за нея. Кристиана внимателно уви портретчето в чифт дантелени ръкавици и го постави в чантата. Последно прибра броеницата си, като прошепна гореща молитва и докосна с устни кръстчето.

Сега вече й оставаше само да чака. Порцелановият часовник, който бе донесла със себе си от Версай бавно тиктакаше върху нощното шкафче. Беше красив часовник от фин китайски порцелан с изрисувани красиви овчарки и селянки. Беше го спечелила през лятото, когато се бе обзаложила с една от придворните дами и бе изтичала да се похвали с печалбата си на Артоа. Той бе вдигнал вежди и бе погледнал презрително множеството извивки и идиличните селски сценки, и бе произнесъл: „Ужас!“

Кристиана се усмихна на спомена и прекара пръсти по студеното стъкло на циферблата.

— О, Артоа, какъв сноб си ти! — прошепна, като че ли той би могъл да я чуе.

Може би, Артоа беше онзи, който е уредил бягството й, и утре те двамата вече ще ядат пасти и ще пият кафе, докато се закачат и се смеят… Или може да е Филип, красивият й брат, с ясното лице и блестящата черна коса? Той ще я нарича „прасчо“ и ще я вземе в Англия — далеч от Париж и от кошмара на тази революция.

За момент й се привидяха ослепените очи на Габриела, златната й коса, изцапана с кръв. Кристиана потръпна и си наложи да забрави. Десет без пет…

Тя взе пелерината от гардероба и я наметна върху раменете си. Усети тежестта на тъмнолилавото кадифе и нежното докосване на сатенената подплата.

Отвъд отворения прозорец, октомврийският въздух бе студен и влажен, изпълнен с мириса на пожари. На Кристиана й се искаше да вземе пелерината с хермелиновата кожа, но реши, че ще е глупаво. Такава скъпа дреха би издала, че е част от така мразената сега аристокрация. Взе в едната ръка чантата, а в другата — цигулката в малкия калъф. По-скоро по навик, хвърли поглед към огледалото, преди да напусне стаята и се изплаши от вида си. Лицето й бе слабо и заострено, очите огромни и изплашени, бузите горяха като от треска. Тя въздъхна дълбоко и на пресекулки. Май не трябваше да стяга толкова корсета си… После загаси свещта и тихо затвори вратата зад себе си.

Параклисът беше тих и тъмен. Пламъчетата на няколко свещи трепкаха пред олтара. Тафтените й фусти изшумяха силно в тишината.

— Мадмоазел Сент Себастиен?

Кристиана се извърна рязко към гласа. Пръстите й стиснаха цигулката и тя я прегърна здраво. Цялото й същество се изпълни със страх и надежда.

В тъмнината отзад се появи мъж и сърцето й бясно затуптя. Беше един от хората, които бяха отвели Габриела — ниският, онзи, който мислеше, че познава от Версай. Той й се усмихна, като показа начупени зъби:

— Помислих си, че може би ще дойдеш след онова, което се случи с приятелката ти. Голяма късметлийка си, знаеш? Утре щяха да издадат заповед за арестуването ти.

На Кристиана й прилоша при споменаването на Габриела. Опита се да каже нещо, да попита нещо, но гърлото й бе свито и пресъхнало.

— Ето — мъжът бръкна в джоба на ризата си и подаде смачкан лист хартия. Пръстите й трепереха, докато го взимаше от грубата му ръка. Но сърцето й подскочи от радост, щом позна почерка на брат си.

„Кристиана, аз съм тук, в Париж, и се опитвам да те измъкна. Не казвай нищо на никого. Бъди готова да тръгнеш. Вярвай, няма да напусна Париж без теб.“

На Кристиана й се искаше да изплаче от радост. Повдигна блестящи очи към спасителя си. Очите на мъжа също блеснаха към нея.

— Е, мадмоазел Аристократко, ти си късметлия момиче, нали? Голяма късметлийка. Но остава въпросът с плащането. Имаш ли някакви пари?

Кристиана поклати Глава:

— Никакви. Нито су.

Спасителят й изсумтя недоволно:

— Нищо ли? Мамка му! Нямаш ли бижута?

Кристиана пусна пътната чанта и се засуети, докато намери перлената огърлица. С треперещи пръсти я подаде! Идеалните зрънца заблестяха на слабата светлина. Постара се да не трепери, когато мъжът ги прибра с мръсната си ръка. Тъмните му очи блеснаха.

— Добре. А сега, мадмоазел Аристократко, ще ме следваш тихичко. Предстоят ни четири часа път. На брат ти му се наложи да напусне града и затова ще се срещнем с него по-късно. Ще пътуваш в селска каруца под купа сено. Няма да мърдаш, нито да гъкнеш, докато не ти позволя. Разбра ли ме?

Кристиана кимна, като мислеше, че би се подчинила и на самия Сатана, ако това означаваше, че ще живее.

— Добре. Боя се, че пътуването няма да прилича на екскурзийките, които си правила преди, но ако искаш да си спасиш синеокия задник, ще го преживееш.

Искаше да я изплаши. Този грозен мъник изпитваше удоволствие от нейния страх. Тя го усещаше от всяка гадна, груба дума, която той произнасяше. Но това не я засягаше. Нямаше да му бъде благодарна, че я спасява. Щеше да се радва, когато бъде далеч от тази свиня.

— Ясно — отвърна му със студено спокойствие. — Хайде да тръгваме.

Очите му потъмняха.

— Ще казваш „моля“, когато говориш с мен! — изсъска той. — Вече не си онази, която заповядва, госпожице. И не забравяй това!

Той я поведе към страничната врата на параклиса, като спря да сръбне шумно от светената вода пред олтара. Кристиана трепна ужасена от богохулството, но го последва в студената, ясна нощ.

Глава 3

Англия, 1790 година

— Няма да дойда в Ню Орлеан! — Кристиана погледна над масата към брат си. Прислужницата, която им сервираше вечеря, остави чашата пред нея и бързо се оттегли.

Филип Сент Себастиен подпря тъмната си глава с ръка и въздъхна. Беше лош ден. Не, беше лоша година.

Революцията бе объркала и неговия живот. В един ден той бе в Англия, щастлив и влюбен, готвещ се за женитба, а на другия — вече бързаше да пресече Канала, за да отиде във Франция, с надеждата да спаси сестра си от разбунения град. Четири дълги месеца той бе живял в опасност в обляния с кръв Париж, преоблечен като прост търговец на вино. Това никак не беше лесно за човек с неговия необикновен ръст и финес, които издаваха аристократичния произход. Беше пръснал невероятни суми, за да се опитва да изпрати съобщение до малката си сестра в двореца. А после, през октомври, човекът, който твърдеше, че предава бележките му, каза, че тя била заминала. Била избягала бог знае накъде… Като не знаеше какво повече би могъл да стори, воден единствено от надеждата, той бе предприел дълго пътуване към къщата на тяхното детство в Оверн, като се бе молил да намери Кристиана там.

Както повечето от големите замъци, Сент Себастиен също бе опожарен и сринат със земята. Но Кристиана беше там. Живееше в схлупена колиба заедно с гувернантката си.

Беше се променила. Лекомисленото красиво момиче, което бе живяло само с мисълта за приеми и нови тоалети, вече го нямаше. На негово място се бе появило слабо, крехко същество, което подскачаше при всеки шум и крещеше от ужас в съня си. Изплашените очи измъчваха брат й дори когато се ядосваше заради непослушанието й.

И сега, след като бе рискувал живота си, за да я доведе на сигурно място в Англия, тя го гледаше през масата в претъпканата кръчма и отказваше да го послуша.

Филип погледна безпомощно към жена си Виктория, като мълчаливо я молеше да му помогне. Но вниманието на Виктория бе щастливо раздвоено между вкусния бифтек в чинията и красивото розовобузо бебе в скута й.

— Как изобщо можеш да искаш от мен такова нещо? — говореше Кристиана. — Филип, ти нали ми обеща, че като пристигнем в Англия, всичко ще бъде наред. Ти каза, че ще мога и да си отпочина. Филип, та аз не съм имала дом, откакто напуснах Версай. Оттогава изминаха девет дълги месеца, през които ме влачиш през планините в Португалия, през океана…

— Ламанш трудно може да се нарече океан, прасчо — отбеляза Филип. Лицето му изразяваше отчаяние.

— Прилича на океан, мирише на океан и затова го наричам океан — настоя Кристиана. — А пък сега и Ню Орлеан. Ами, че това е на другия край на света! Не мога да тръгна. Ще умра, преди да стигна там. Така е.

Филип бе потресен от думите на сестра си повече, отколкото му се искаше да признае. Тя бе слаба. Ръцете й бяха тънки като на дете. Сините й очи изпълваха бледото остро личице. През деня беше напрегната и заядлива или пък прекалено тиха… В смеха й винаги звучеше една горчива нотка, която го плашеше. А нощно време викаше в съня си и се бореше с кошмарите от революцията. Никога не беше споделяла с него спомените си, нито пък му бе споменала за демоните, които я плашеха насън.

— Нуждая се от почивка — продължи тя тихо. На Филип и без това му беше ясно, че е така. Тя бе изтощена и пръстите й трепереха, когато вдигаше чашата с вино.

Филип се наведе напред и в сините му очи блесна тревога за нея:

— Знам, че е така. Но послушай ме, прасчо. Не виждам друг изход. Остават ни три английски лири и после вече ще сме бедняци. А Етиен ми предлага работа. Жалко, че е в Ню Орлеан, но нямам друг избор. Имам жена и дете. Как бих могъл да те оставя? Къде?

— Тя може да остане с моето семейство — намеси се Виктория, като отметна червеникавите си къдри и премести дъщеричката в другата си ръка.

Кристиана се втренчи в снаха си.

— И без това отиваме у нас — продължи Виктория. — А там има много стаи. Селският въздух ще ти подейства добре, Кристиана. А когато си починеш и почувстваш, че можеш да пътуваш, ние ще ти изпратим билет.

Кристиана обмисляше предложението. Почивка. Къща на село… Спомни си английските селски къщи, покрай които бяха минавали по пътя си насам. Масивни бели къщи, с огромни морави и пътеки, посипани с пясък, извиващи се между цъфнали дървета. О, да имаш собствено легло и никога повече да не спиш по хановете… И да не се боиш от бълхи и дървеници. Може би ще си има и прислужница…

— Но аз вече купих три билета — настоя Филип.

— Тогава можем да вземем Мери — каза Виктория. Ставаше дума за нейната слугиня. — Тя се отнася толкова добре с детето, а и без това не й се иска да си иде у дома и да търси друга работа. Не ставай глупав, Филип. Кристиана ще бъде напълно щастлива у дома. Всички ще я обикнат.

— Ако са като теб и аз ще ги обикна — бързо отвърна Кристиана, като се усмихна на красивата жена на брат си.

Колко хубаво би било да бъде сред приятни хора и да не й се налага да пътува от място на място като циганите! Може би семейството на Виктория ще я запознае с някой провинциален граф и ще може да се омъжи. Тогава бъдещето й ще бъде осигурено.

— Значи решено — възкликна Виктория съвсем по английски.

Филип се колебаеше.

— О, за бога, не пъшкай! — докосна го по рамото с червенокосата си глава Виктория. — Кристиана е права. Няма да може да понесе пътуването през океана. Още е много слаба. Ще ида да кажа на Мери. Тя е горе. Плаче, задето заминаваме без нея.

— Щом си намерим дом, ще ти изпратя билет — настоя Филип пред сестра си.

Дори и да го беше чула, Кристиана не отговори. Очите й бяха вперени в далечината. Тя мечтаеше за елегантни къщи с лъскави подове и скъпи килими, с кадифени кресла пред мраморни камини.

Тази нощ Филип пак се стресна в съня си от виковете на сестра си. Макар и заглушени от тънките стени на хана, те звучаха тъжно и страшно.

— Проклятие! — прошепна той, докато се измъкваше от чаршафите в тъмнината. До него жена му протегна топлата си ръка и го погали по рамото. Гласът й беше тих и прегракнал от съня:

— Какво става, Филип? Пак ли Кристиана?

— Да. Ще отида да я събудя, преди да е разбудила целия хан с писъците си.

Стаята се освети от пламъка на запалена свещ. Под сините му очи, изпълнени с мъка, се виждаха тъмни сенки. Той погледна с обич жена си — топла и нежна, сред пухените завивки на леглото, с блестяща огнена коса, напомняща на есенна гора.

— Ще се върна след минутка… Виктория.

Тя въздъхна леко.

— Спи спокойно.

— Добре — отвърна му тя с усмивка и затвори очи. От съседната стая се чу нов писък и Филип отиде да събуди Кристиана, като проклинаше революцията и всичко онова, което караше сестра му непрекъснато да сънува кошмари.

… Жан-Клод се смееше в лицето й, а от мръсната му ръка висеше перлената огърлица. Усещаше отвратителния дъх, идещ от изпочупените му зъби, гадната миризма на мазната му коса и ужасната воня, изпълваща мръсната барака — мирис на зеле, вкиснато вино и пот.

— Намери бижутата й, Раул! Пребъркай багажа й! — Думите отекваха в съня й. Тъмните, груби стени на бараката се сключваха над нея, ръцете й бяха извити болезнено на гърба.

Не можеше да се помръдне.

Грозният смях звучеше силно в ушите й. Жан-Клод и брат му, с отвратителни лица и блестящи черни очи, приличаха на демони в грубите си ризи и панталони. Онзи, когото бяха нарекли Раул, разкъса финия калъф на цигулката. Инструментът попадна в грубите му ръце. Той вдигна малката цигулка и я захвърли силно върху мазната маса, като се смееше лудешки, когато тя се счупи.

Звукът от скъсаните струни прозвуча като плач — силен и тъжен. Парченца от лакираното дърво се пръснаха по мръсния под, а ключетата от слонова кост изскърцаха под грубите ботуши. Кристиана се почувства смазана. Сърцето й щеше да се пръсне, стаята се завъртя пред очите й и тя изпищя, когато тежкия юмрук се стовари върху лицето й и отметна назад главата й. Кървава светлина избухна пред очите й…

— Кристиана! Кристиана, събуди се, всичко е наред!

Тя се събуди, като се отбраняваше с ръце и пищеше, както винаги досега.

— Прасчо, това съм аз, Филип. Всичко е наред!

Тя млъкна изведнъж. Очите й се спряха върху лицето му. Привдигна треперещата си ръка, за да погали бузата на брат си.

— О, Филип! Извинявай. О, Света Дево, да не съм събудила целия хан? — Тя се засмя с пресеклив глас, като се мъчеше да спре треперенето, предизвикано от кошмарите. „Всичко е наред — каза си твърдо. — Ти си в Англия и имаш нови рокли, а Филип ще се погрижи да се чувстваш в безопасност.“

— Не, мисля, че всички спят — увери я Филип, но се усмихна само с устни. Очите му останаха тъжни. — Кристиана…

— Не започвай отново, Филип.

— Ако само би поискала да ми разкажеш…

— Глупости! Остави ме вече. Отивай да спиш. Или ако искаш, остани да си говорим. Но не за Франция.

Филип гледаше малкото личице с изострени черти, осветено от принудена усмивка. С разпилени черни къдри по раменете, тя изглеждаше по-малка от двадесетте си години, съвсем безпомощна в бялата си нощница.

— Кристиана — започна отново той с тих глас, но тя го прекъсна:

— Наистина ли утре ще пристигнем в дома на Виктория? Как изглежда той, Филип? Дали семейството й няма да има нищо против да остана там? Така не ми се иска да се чувствам като бедна роднина!

— Щом Виктория казва, че ще те приемат с удоволствие, значи наистина е така. Те са много мили хора. Сигурен съм.

Кристиана се прозя и се мушна в топлото легло.

— Невероятно — прошепна тя. — Маркиз Сент Себастиен да работи в параходна компания.

Филип тихо се засмя и отметна дългата си черна коса назад.

— Маркиз Сент Себастиен — натърти той с горчива усмивка — е щастлив, че не му се налага да чисти клозети, за да си изкарва хляба.

— Нямам търпение да стигна до дома на Виктория — каза Кристиана изморено. — Толкова съм измъчена от пътуванията, Филип. Колко хубаво ще бъде да не ми се налага вече да спя по ханове и да срещам непрекъснато грубияни!

Филип се усмихна и я потупа леко по бузата:

— Спи спокойно, прасчо.

Той остави запалената свещ до леглото и Кристиана остана още дълго будна, загледана в златистия пламък. Най-после очите й се затвориха. Когато накрая се унесе, тя видя мечтаната къща на Виктория — голям провинциален дом, с алеи от рози и широки морави, с огромни стаи и блестящи мраморни подове, покрити с меки килими…

„Утре — помисли си тя, докато заспиваше. — Утре ще заживея отново нормален живот.“

Не беше онова, което бе очаквала…

Кристиана остана вкаменена на вратата на каретата с широко отворени невярващи очи.

— Филип — каза тихо тя, — мисля, че си сбъркал.

Брат й, като че ли не я чуваше. Той се усмихваше идиотски, притискаше дъщеря си към гърдите си и се наслаждаваше на картината пред себе си.

Това не можеше да е домът на Виктория. Смешно! Кристиана се вгледа с ужас към невисоката, само двуетажна, но като че разляна на ширина във всички посоки селска къща с груба мазилка и тъмни петна по стените, с островърхи прозорци, блестящи под неподрязан и пълзящ навсякъде бръшлян. Градината беше прораснала с бурени, а към сламения покрив и прашната пътека се бяха надвесили клоните на ябълкови дървета.

Това не приличаше на дом на богата наследница! Това беше проста селска къща… Но жената на Филип вървеше по непометената тухлена пътека и лицето й светеше от радост.

Кристиана не можеше да прецени нито красотата на ниските каменни первази, нито дивата прелест на пролетните цветя, нито богатството на внимателно оградените зелени пасища и изораните плодородни нивя, които се простираха далеч до гъстата гора. Тя виждаше само проста селска къща и мечтите й за възвишеност и лукс изчезваха от хоризонта…

— Филип — повтори Кристиана с леко треперещ глас. — Това е някаква грешка — каза тя на френски. — Не може да бъде!

Филип се извърна, като че ли искаше да й отговори, но вниманието му се отвлече, като чу, че входната врата рязко се отвори. За ужас на Кристиана, оттам се появи една шумна орда червенокоси гиганти — високи, груби мъже в работни бричове и навити ръкави на ризите. Те заобиколиха Виктория, като възклицаваха весело, бутаха се като деца и се смееха на елегантния й пътен костюм от зелено кадифе. Виктория също им отвръщаше със смях и дори не забелязваше късокракото куче с дълги уши, което се хвърляше отгоре й и оставяше кални следи върху красивата пола.

— Филип — повтори Кристиана с пресекващ глас. — Извинявай, братко. Да не си полудял? Това шега ли е?

Едва сега Филип се обърна към нея, като повдигна спящото бебе и го гушна нежно. На лицето му грееше блажена усмивка:

— Няма грешка, прасчо. И моля ти се, говори на английски. Нали не искаме да бъдем грубияни?

Кристиана млъкна безпомощно за момент.

— Груби ли? — изплака тя, когато гласът й се върна. — Груби ли? Ти нали дойде в Англия да се ожениш за благородничка, Филип! Ти си маркиз Сент Себастиен! Ти не можеш да се ожениш за овчарска дъщеря!

— Късно е — отвърна Филип с глас, в който звучеше всичкото щастие на този свят. Той като че ли беше доволен от падението си. — А що се отнася до титлата ми, тя може да ми послужи само за влизане в Бастилията. А сега, бъди добричка, прасчо, защото иначе може да забравя да ти изпратя билет и тогава ти ще си останеш тук завинаги.

Кристиана пое дълбоко дъх, като се чудеше дали Филип наистина не се е превърнал в ненормален идиот. Загледа, без да вярва на очите си, как той се насочи по неравната пътека, за да се смеси с необузданата тълпа, която заобикаляше стройната му съпруга.

Тя остана забравена, наполовина излязла от каретата, докато високите мъже шумно поздравяваха брат й. Мили боже! Виктория бе споменавала, че има братя, но това не беше семейство, а цяла армия! Шест ли бяха, или седем? И всички над метър и осемдесет, с различни нюанси на рижото в косите си, блестящи под майското слънце. А това не можеше да бъде бащата на Виктория! Този глупаво изглеждащ човек с прошарена коса и счупени очила. Толкова нисък и закръглен, колкото синовете високи и мускулести. Полите на ризата му се развяваха под сакото, докато си пробиваше път през шумната, смееща се група. Възклицанията им се смесваха с лая на кучето.

Дългоухото същество изостави групата и се насочи към каретата, като впери в Кристиана кръглите си глупави очи. Разтвори уста като в усмивка и замаха весело с опашка.

— Боже, господи! — каза тя високо. — Ти изглеждаш почти толкова умно, колкото брат ми.

Кучето, изглежда, възприе забележката като комплимент, защото веднага легна и замаха още по-силно с опашка.

Кристиана затвори очи. Сънищата за обширни зали и елегантни салони, пълни с отбрано общество, отлетяха. Когато отвори очи, видя пред себе си мъж с кестенява коса.

Той бе застанал пред нея й и усмивката показваше идеални зъби. Тъмнозелените му очи бяха издължени, а на бузата му се беше появила лека трапчинка. Ръцете му бяха спокойно пъхнати в джобовете на панталона. Косата се бе измъкнала от тъмната панделка на тила и преди да заговори, той я отметна назад:

— Значи ти си Кристиана? Аз съм Гарет Ларкин. Слизай, момиче, и ела да се запознаеш с цялото семейство. Олеле, каква малка сладурана си! Никак няма да ни пречиш, ако останеш тук за месец-два.

След като изрече тези ужасни за изтънчения й слух думи, той посегна със загорелите си ръце, повдигна я като малко дете, завъртя я около себе си и я постави на земята. Ръцете му останаха за малко около талията й, а той продължи да се усмихва на възмутения й вид. А после, за ужас на Кристиана, той я побутна и я тупна леко по задника.

За момент Кристиана забрави всички английски думи. Тя пое няколко пъти дълбоко дъх, вирна брадичка и реши, че е достатъчно да го нарече „прост селянин“. Тъкмо да го каже, кучето, което я наблюдаваше с интерес, скочи и остави следи от мръсните си лапи върху розовата й пола, като едва не я повали.

Гарет Ларкин се изсмя високо:

— Видя ли? Даже Доги смята, че си чудесна. Ела да се запознаеш с татко и момчетата.

Кристиана се заля в сълзи. Беше ужасно, просто ужасно! Искаше красива къща и вечерни приеми, и нови рокли, нова цигулка, искаше да е далеч от селяните — грозните, прости селяни! И какво? Филип я беше мъкнал през две държави и през морето, бе я разходил набързо из Лондон — толкова набързо, че едва успя да си купи дрехи, за да замени парцалите, с които бе дошла, и тъкмо когато си мислеше, че вече целият кошмар е свършил — ето къде попадна!

— Дявол да го вземе! — каза Гарет, като повдигна вежди, изненадан от този израз на женска истерия.

— О, Гарет! — извика Виктория, като се затича по пътеката, без да обръща внимание на тревите, които се закачаха по полата й. Бързо блъсна дървената вратичка и прегърна крехките рамена на Кристиана. — Какво й каза, грубиянино?

Гарет се огледа виновно. Естествено всички се бяха втренчили в него: и Ричард, и Даниел, и Стюарт, и Джеймс, и Джефри, и баща му.

— Нищо лошо — отвърна той.

— Тупна я по задника — обади се Джефри, като се почесваше замислено по носа.

Гарет обърна поглед към по-малкия си брат, който, изглежда, се мислеше за много голям на осемнадесет години.

Изящното малко чернокосо момиче плачеше все по-силно в прегръдката на сестра му и изричаше някакви френски думи, вероятно насочени към брат й, който я гледаше разтревожено.

— За бога, Кристиана! — каза Филип. — Ела на себе си! И говори на английски… тоест, ако можеш да кажеш нещо прилично. Сигурен съм, че не го е направил от лоши чувства.

Изящната млада дама грабна широкополата си шапка с пера и замери с нея брат си. Копринените рози, които покриваха периферията, се пръснаха в праха. Най-младите от братята, Стюарт и Джефри, на по осемнадесет и деветнадесет години, се спогледаха весело.

— Бих казал, Филип — обади се Джефри, — че май сгази лука.

— Може и да не го е сгазил всичкия — със смях се намеси Стюарт. — Май останаха няколко стръка.

— Млък, идиоти такива! — извика Виктория, като наблюдаваше как зълва й удря с малките си юмручета Филип по гърдите. — Тя е преуморена. Това е.

— Какво говори тя, Даниел? — попита Гарет по-учения си брат.

Даниел поклати глава. Не вярваше на ушите си.

— Много работи — отвърна той, като бутна очилата си нагоре. — „Прости селяни“ е най-често повтаряния израз и нещо за „ужасното куче“ и още нещо, май иска пистолет…

— Бог да ни пази! — промърмори Гарет.

Най-после Филип успя да хване здраво малките юмручета на сестра си.

— Кристиана! — извика той и продължи на френски: — Престани! Веднага!

За всеобщо облекчение, момичето спря да блъска брат си и захлупи лице в малките си бели длани, като захлипа сърцераздирателно.

Матю Ларкин се отдели от групата на високите си червенокоси синове, като сплиташе неспокойно изцапаните си с мастило пръсти, а очите му влажно блестяха зад очилата.

— О, миличката ми! — прошепна той. — О, скъпа! — Той прегърна нежно хлипащото момиче през раменете. — Хайде, хайде — продължи притеснено. — Не бива да плачеш. Знам, че момчетата са малко груби, но съм сигурен, че са добри. О, мила! Моля ти се, не плачи! Наистина Гарет много съжалява. Сигурен съм. Нали Гарет?

На Гарет никак не му хареса тази смехотворна сцена, нито начинът, по който баща му го караше да се чувства като дванадесетгодишно дете, вместо да отчита, че все пак е почти на тридесет години.

— Да, по дяволите, съжалявам! — отвърна рязко той.

При този рязък отговор, чернокосото момиче свали ръце от лицето си и го изгледа злобно. Огромните й сини очи бяха пълни със сълзи.

— Да ядеш л…, говедо такова! — извика тя.

Ричард, третият по големина син, се изсмя високо.

— Казах ли ти, Гарет! — възкликна той радостно. — Май тя току-що ти каза да ядеш л…

— Мисля, че вече трябва да влезем вкъщи — прекъсна ги рязко Матю. — И да налеем на госпожица Сент Себастиен една чаша хубав чай.

А Гарет тайничко си помисли, че ще е по-добре някой да огъне „мадмоазел“ на коляното си и да я натупа хубавичко по изтънченото дупе. Но под умолителния поглед на сестра си, замълча. Все пак, Виктория беше едно от малкото, наистина нежни същества на земята, пък и беше единствената му сестра.

„Трябва да говоря с Филип и то веднага, — реши Кристиана. — Веднага, щом останат сами. Може би той не е знаел, че нещата са такива, каквито са.“ Но сега той седеше с ръка, преметната през рамото на съпругата си и се смееше, и говореше с тези хора, като че ли всичко си беше наред.

„Е, поне къщата е чиста — отбеляза за себе си тя, като огледа стаята. — И храната като че ли не беше лоша. Не, ако е честна, ще признае, че храната е прекрасна. Пресен, дъхав хляб и гъста златиста супа с големи парчета пилешко месо, плуващи в чинията, и чудесно прясно масло, и възхитителен конфитюр от боровинки.“

Кристиана прие с радост още едно парче от ябълковия пай и не отказа, когато един от братята на Виктория го намаза с половин супена лъжица сметана.

— Ето — каза той. — Паят не е хубав без сметана.

Кой ли от всичките е този? Никога няма да успее да ги различи един от друг. Огледа дългата дъбова маса и се опита да си припомни имената на мъжете.

Гарет — този беше най-лесно да запомни. Той е най-големият син, с тъмна гъста кестенява коса и трапчинка на бузата. Другият е Даниел — със същата широка, добре оформена челюст и тъмнозелени очи скрити зад очилата. Той й говореше по начин, който й хареса.

После следваше един, който я гледаше така, като че ли е двуглава. Неговата коса беше прибрана отзад, но падаше надолу на непокорни червени къдрици, като лъвска грива. Той имаше белег на ръката. Как ли се казва? Роберт? Не, май беше Ричард.

От другата страна на Виктория седеше Джеймс. Него го запомни, защото беше близнак на Виктория, имаше същите издължени очи и полегати скули.

А ето и двамата най-малки, които се смееха като идиоти и ядяха като зверове. Никога няма да може да каже, кой от тях е Джефри и кой — Стюарт. Но това нямаше значение. Не я интересуваше нито единия, нито другия.

А бащата на Виктория? Какъв дебеланко! Беше си сипал чай на два пъти, бе си свалил очилата и бе настъпил кучето. После изгори джоба на ризата си, защото разсеяно пъхна незагасената лула там. Да не говорим, че синовете му бяха толкова… невъзпитани и диви…

Кристиана огледа стаята. Нямаше какво толкова да се види. Една лавица с калайдисани съдове, различни по вид и размер, столове и груба черга пред камината. Голите дъски на пода блестяха, а матовата мазилка отразяваше отблясъците на прозоречните стъкла. Ако това беше хан, щеше да си помисли, че е много чисто и удобно място за прекарване на нощта. Но никога, никога не би си помислила, че това може да бъде нещо, приемливо за дом. И не можеше да остане тук, особено след като Гарет Ларкин се бе отнесъл така към нея. Наистина трябва да си поговори с Филип.

Тя вдигна поглед и видя, че всички са се заслушали в онова, което брат й разказва на английски с лек акцент.

„… Най-после през март успях да стигна в Оверн. Селяните бяха изгорили замъка. Кристиана живееше със старата си гувернантка в една колиба. Явно бе успяла да избяга от Париж и да стигне до дома на повече от двеста мили път.“

Гарет Ларкин я погледна с невярващи очи.

— Сигурно се шегуваш — каза той на Филип. — Това малко пухено топче? Та тя изглежда така, като че ли не може да извърви дори и една миля!

Кристиана диво заби вилицата си в пая.

— Как си успяла да го направиш, госпожице? — попита я с уважение Матю Ларкин.

Последва дълго мълчание. Всички чакаха отговора.

Пръстите на Кристиана стиснаха вилицата. Усещаше как стомахът й се преобръща. Но когато проговори, гласът й беше тих и спокоен:

— Платих на един човек. Коняр от Версай. Дадох му перлите си… А той сам си взе всичко останало — обеците от Артоа и брошката на Габриела… Той ме изведе от Париж, скрита под купа сено в една каруца… Трябваше да ме заведе при Филип, но ме излъга. Заведе ме в гнусната си колиба, при пияния си брат. — Кристиана се опита да не вижда онази картина. Умът й не искаше да възприеме нито вида на разсипаната молитвена броеница върху мазния под, стъпкана от мръсния ботуш, нито изтръгнатото от ръката й портретче на майка й, хвърлено на пода със счупено стъкло. Тя въздъхна дълбоко, преди да продължи: — Когато пристигнахме в колибата на Жан-Клод, трябваше… просто бяхме на различни мнения… Той ми каза, че няма да ме води никъде другаде, и че ме дава на братчето си, като че ли аз бях някаква играчка. А когато завиках, той ме удари.

Дори и сега усещаше горчивия метален вкус на кръвта в устата си. Чуваше грозния смях, усещаше треските, които се бяха забили в пръстите й, докато се държеше с всичка сила за вратата, а те я дърпаха навътре. Хвърлиха я върху мръсния под в задната стая на колибата. Главата й се удари в нещо твърдо и пред очите й се появиха червени петна. Чуваше как оттатък Жан-Клод окуражаваше брат си с викове… Тя отново вдигна глава и продължи да говори:

— И така, пътищата ни се разделиха… Аз го убих. Измъкнах ножа от колана му, докато се опитваше да ме изнасили, и му прерязах гърлото. — Помисли, че ще й прилошее, когато си спомни колко лесно се плъзна ножът и как я изпръска горещата кръв, когато мъжът се строполи хъркащ отгоре й. Ръцете й трепереха, докато се опитваше да отвори малкото прозорче и се измъкваше в тъмната нощ, ослепяла от ужас, със скъсана и окървавена рокля. — После вървях три дни сама… Вървях през нощта, полудяла от страх, като нощен призрак, облечена в окървавени дрехи, с кал и листа в косите… А после ме намериха някакви селяни. Те бяха помислили, че съм мъртва, защото лежах замръзнала и неподвижна… Те ме заведоха в къщата си и там боледувах дълго. А после старецът, казваше се Гастон, ме заведе в Оверн. Замъкът беше изгорен, но аз намерих гувернантката си в една колиба и останах при нея, докато дойде Филип. А той ме доведе тук.

Кристиана сведе поглед към чинията си. Храната, която й изглеждаше толкова вкусна преди малко, я накара да й се повдигне. Тя сплете пръсти под масата, за да скрие неудържимото треперене. После вдигна очи и вида как Гарет я гледа учудено и замислено със светлозелените си очи.

Разговорите около масата се подновиха, но английските думи бяха почти неразбираеми за ума й, който се опитваше да забрави миналото и да се върне в настоящето.

О, не! Те отново говореха за революцията.

— За да се реши на това, този народ трябва да е бил жестоко потискан — казваше Матю Ларкин. — Било е неизбежно. Никога не е имало крал и кралица така слепи за мъката на народа си.

Гарет кимна към баща си:

— Като Нерон, който се забавлявал, докато Рим е горял. Глупаво наистина.

Кристиана си спомни за Мария-Антоанета, все още в плен на поданиците си, и за любезния й съпруг, който говореше така мило с децата си. Спомни си за златните, бляскави дни във Версай, за деня, когато бе свирила на цигулка за краля и кралицата и когато Луи я бе нарекъл „едно от най-безценните бижута на Франция“. Тогава Артоа се беше пошегувал, че за съжаление това не помага на безпаричието, а Габриела де Ламбер се беше засмяла, шокирана от нахалството му.

Кристиана пусна вилицата от ръката си и се втренчи в Гарет.

— Глупаво ли? — повтори думите му. — А ти откъде знаеш? Ти не знаеш нищо за тях. Те са добри и мили хора. Но какво друго бих могла да очаквам от един неграмотен селянин!

Всички я гледаха шокирани, като че ли не Гарет, а тя бе казала глупост.

Гарет Ларкин впери поглед в нея.

— Ето това — отвърна той спокойно. — Точно това е държанието, което предизвиква революциите. Това, че си се родил благородник, не ти дава непременно и благороден характер. И твоите идиотски избухвания и отвратително държание го доказват напълно.

— Гарет — намеси се тихо Матю Ларкин, като бутна очилата си на носа. — Моля те. Госпожица Сент Себастиен ще живее тук два месеца. Нека се опитаме да бъдем… търпеливи е нея.

Гарет я погледна студено и веднага се обърна към брат й:

— А сега ми разкажи за Ню Орлеан. Какво ще правиш там?

За изненада на Кристиана, брат й не каза и дума в нейна защита. Той просто кимна и заговори с Гарет Ларкин, като че ли нея я нямаше там.

— Един мой приятел притежава транспортна фирма — търгува с картини, антикварни стоки и други неща. Трябва му някой, който да оценява стоката. А след революцията аз вече нямам нищо. Етиен предложи да купи билети за мен и Виктория, предложи ми и добра заплата. Нямах кой знае какъв избор и затова приех. Освен това мисля, че тази работа мога да я върша.

— Не знам, Филип — намеси се Кристиана. — Мисля, че можеш да останеш и тук. Ще бъдеш селския глупак. Това ще можеш да вършиш, след като си загубил ума си.

Кестенявият младеж отляво до нея, май беше Джефри, прихна шумно. Кристиана впери поглед в него.

Филип се изправи, а лицето му издаваше гняв:

— Извинете ме, господа. Трябва да поговоря със сестра си. — Филип не изпусна ръката й, докато не се отдалечиха достатъчно от къщата. Накара я да седне върху един камък от градинската ограда и застана пред нея.

— Боже мой, Кристиана! Дотегнаха ми твоите викове, оплаквания и истерии. Това са добри хора, фини и честни. Те са моето семейство сега, така както и твоето. Арогантното ти поведение може да е било добро за кралския двор, но вече всичко е свършено. Ние нямаме нищо, разбираш ли това?

Кристиана изстена и се извърна настрани, загледана в свежата зеленина на полята и ливадите, достигащи далечната гора.

— Нямам пари да те взема с нас — продължи Филип, като натъртваше на всяка дума. — И това е единственото място, където мога да те оставя. Ще ти изпратя билет веднага, щом мога. Чуваш ли ме? Разбираш ли какво ти говоря? Ние сме, които молим за помощ тези хора. Ние сме тези, които зависят от тяхното милосърдие.

Кристиана въздъхна тежко и погледна брат си.

— Аз си мислех, че… мислех, че ще бъде различно — проговори най-сетне тя.

— Излъгала си се. И беше груба с тях, затова искам да намериш Гарет и да му се извиниш.

— За какво? — извика тя.

— Защото го нарече прост селянин. Защото крещя като луда само задето те докосна.

Кристиана трепна при спомена за онези огромни ръце около талията й.

— Ти си Сент Себастиен — напомни й Филип тихо. — Опитай се да се държиш по-възпитано и по-благородно. Само това ти е останало.

Кристиана погледна към къщата, обвита в бръшлян и обградена с цъфнали ябълкови дървета, към високите заострени прозорци, блестящи от лъчите на залязващото слънце. Така беше. Всичко, което беше притежавала и всички, които бе обичала, ги нямаше вече…

— Добре — съгласи се тя с горчивина в гласа. — Ти си прав, Филип. Наистина само това ми е останало.

Тя влезе в къщата през кухненската врата и се намери в голяма, чиста стая с огромна камина и тухлена печка. От тъмните греди на тавана висяха сплитки лук и подправки, оставени да се сушат. Една жена със зачервено лице и запретнати над лактите ръкави стоеше до две огромни ведра с вода и стържеше тежък бакърен котел с такова усърдие, сякаш животът й зависеше от това. При влизането на Кристиана тя се извърна и я поздрави с поглед изпод смъкнатата периферия на бонето си. Явно внимателно подредените черни къдрици и розовата копринена рокля не предизвикаха кой знае какво одобрение у нея.

— Значи ти си сестрата на французина, а? — попита жената и продължи, без да дочака отговор. — Струва ми се, че ще ни донесеш неприятности. Ето докъде ни доведе женитбата с красивия чужденец с безполезна титла. Вик спокойно можеше да се омъжи за някой честен човек от село. Ама никой не ме слуша!

„Естествено — помисли си Кристина, — щом всичко, което казваш, е толкова мрачно.“

— Да помъкне момичето ни през половината свят на място, където червенокожите диваци ще я изядат жива — ето какво иска да направи. Пък и брат й казва, че също щял да тръгне…

— Кой, Гарет ли? — попита с надежда Кристиана.

— Ами, кой ще управлява тази ферма, ако тръгне Гарет? Не, Джейми — нашият Джеймс. Не може да понесе мисълта, че сестра му отива толкова далеч. Нали са близнаци. Те никога не могат да се отделят един от друг.

Кристиана се чудеше дали всички прислужници в Англия са толкова разговорливи с господарите си. Опита да се усмихне с най-очарователната си усмивка:

— Моля, можете ли да ми кажете къде мога да намеря Гарет?

Жената я изгледа подозрително и май се приготви да попита за какво й е нужен.

— Ако вече е свършил с конете — най-после се реши да й отговори, — можеш да го намериш в канцеларията. Тя е точно до трапезарията, като се влезе през предната врата на къщата. — Жената й обърна гръб и после подхвърли през рамо: — Между другото, аз съм госпожа Хатън. Мисля, че забрави да ме попиташ за името. Аз управлявам домакинството на тази къща и не търпя да се вършат глупости.

Можеше да й се вярва, особено по начина, по който се държеше.

— Закуската е в шест сутринта, тук — добави строго жената. — Мързеливците се оправят после сами!

Кристиана си спомни с остра мъка за дните, когато спеше до дванадесет, а прислужницата й носеше кафе и сладкиши в малки изрисувани чинийки от почти прозрачен порцелан.

— Благодаря, госпожо Хатън — отвърна тя любезно и получи рязко изсумтяване в отговор на благовъзпитаното си държание.

Когато влезе в обширния коридор, тя почти се сблъска с двамата по-млади братя Ларкин и изненаданото възхищение в очите им я накара да се усъмни, че може би са я подслушвали.

— Здрасти — успя да смотолеви единият. — Търсиш Гарет, а?

Точно така, подслушвали са.

— Не — отвърна тя. — Всъщност отивам да се срещна с краля, за да го поканя на чай. Мислите ли, че ще приеме?

Сарказмът не намери разбиране.

— Ти наистина ли познаваш кралицата? — попита междувременно другият.

— Предполагам, че не съм я познавала съвсем добре.

— А вярно ли е, че е имала петстотин рокли?

Кристиана въздъхна.

— Не, аз имах петстотин. Кралицата имаше пет хиляди. И по четири мароканчета за всяка, за да й носят шлейфа. А тя ги биеше по два пъти на ден и им прощаваше само след като се измореше. А когато се чувстваше изморена, ми позволяваше на мен да ги бия. Искате ли да ви покажа как?

За нейно разочарование, двамата младежи се изсмяха.

— Колко смешно говориш — каза отново единият от тях. Кристиана впери поглед в другия.

— Кой от вас, кой е? — поиска да знае тя.

— Аз съм Джефри — отвърна отново първият. — А той е Стюарт.

Кристиана се постара да ги запомни. Значи луничавият и по-слабият е Джефри, а Стюарт е къдравият, със счупения нос. Тя навири глава и им се усмихна любезно. Усмивката произведе върху тях по-добър ефект, отколкото при госпожа Хатън.

— Стюарт? Джефри? Ще ми услужите ли?

И двамата кимнаха с учудване.

— Добре! Махайте се!

Тя се измъкна, за да продължи да търси Гарет, като остави изплашените от реакцията й младежи в обширния коридор.

— Дяволски красива е, нали? — обърна се Стюарт към брат си, като го бутна по рамото.

— Дяволски, да! — отвърна Джефри. — За какво мислиш, че търси Гарет?

— Да му каже да „оди по дяволата“ сигурно — подигра се Стюарт на френския й акцент. — Хайде да ходим да подслушваме.

— Влез — извика Гарет, без да повдигне поглед от книжата пред себе си. Писалката се движеше бързо по страницата и чак когато чу вратата да се затваря тихо, той вдигна глава.

Новата му родственица бе застанала тихо до вратата и оглеждаше стаята с големите си сини очи. Разглеждаше очуканата маса, служеща за бюро, и подредените отгоре книги и тетрадки, в които се вписваха приходите и разходите на имението, и голямата книга, лежаща пред него. До краката на Гарет се беше настанила Доги и при всяко завъртане на опашката шумно удряше по дъските на пода.

За момент момичето му се стори толкова отчаяно и изгубено, че Гарет почти я съжали. Ръцете й мачкаха предницата на копринената пола, а очите й избягваха да го погледнат в лицето.

— Седни, ако обичаш — каза той кратко, като посочи очукания стол пред бюрото. После постави писалката до книгата и попи мастилото от изписаната страница, преди да я затвори.

Тя седна внимателно и преди да заговори, облиза устните си.

— Аз… искам да ти се извиня — започна най-сетне да говори. — Не исках да бъда груба. Много съм изморена и не съм на себе си, и… много е любезно от ваша страна, че ми позволявате да остана тук… — Бузите й порозовяха от вълнение и Гарет разбра, че не й беше лесно да дойде и да му се извини.

Той не каза нищо. Само я гледаше. Тя му напомняше на пеперуда, хваната в мрежа. Гъстите й мигли трептяха нервно над блестящите очи. Меката дантела падаше върху слабичките й ръце и потрепваше при всяко движение. Кръглите й гърди изпъкваха над стегнатия корсет и се повдигаха и спускаха при всяко вдишване. Изглеждаше уплашена. От него ли?

— Аз мислех — продължи бързо тя, — че Филип се е оженил за благородничка. И си мислех, че ще живея в голяма къща, пълна с благородници, и когато видях вашата, бях… — Тя прехапа устните си и като че ли търсеше точната дума, която трябваше да каже.

— Разочарована ли? — попита Гарет. — Затова, че ще трябва да приемеш такива „глупави селяни“ като част от своето семейство, нали?

Тя пламна.

— Вие всички сте много шумни — най-после отвърна тя. — И сте едри, и аз… се изплаших — довърши набързо и тихо.

— Изплашена? Защо?

Малките бели ръце не можеха да си намерят място, а очите й диво се въртяха и оглеждаха тази стая.

— Ами… аз не… ами вие ме потупахте, господине. Аз не обичам да ме потупват!

Изведнъж държанието й се промени. Тя навири гордо чернокосата си глава и го дари с напрегната, фалшива усмивка:

— Боже, колко притеснения за едно просто извинение. Можем ли да приемем, че всичко е наред, господине? Аз наистина съм толкова изморена! Не съм спала спокойно отдавна. При такива обстоятелства на всеки може да се случи да изпадне в лошо настроение, не е ли така?

— Сигурно — съгласи се Гарет. — Добре. Приемам извинението ти. — Той протегна ръка през масата.

Тя се поколеба за момент и клепките й нервно трепнаха, но също му подаде ръка. Беше малка ръчица, мека и бяла, и Гарет сключи пръсти около нея. Веднага усети желанието й да се дръпне и бързо освободи ръката й. Тя се отдалечи с очевидно облекчение.

— Благодаря — каза му веднага. — Ще се опитам да не ви досаждам, докато съм тук.

Гарет я гледаше, докато стана и почти избяга от стаята, шумолейки тихо с розовата си пола. Колко странно, плашливо същество! Не приличаше на никое от момичетата, които познава. Беше толкова екзотична и дребна — като колибри — с блестящите си очи и бързата си, летяща грациозност! Той въздъхна и взе отново писалката.

От дневника на Гарет Ларкин:

„5 май, 1790 година.

Уговорено закупуването на двадесет овце от фермата на Евърли. Продадени две жребчета на земевладелеца Торили. Засаден хмела на северната нива, изорани два акра за сено. Платен дълга на вълнарската гилдия. Госпожа Хатън ще наеме още едно момиче за краварника. Запознах се със съпруга на Виктория. Изглежда свестен човек. Джеймс поиска разрешение да замине с тях до колониите или Щатите, както ги наричат вече.

Филип Сент Себастиен оставя сестра си под нашите грижи. Бог да му прости! Тя е груба, снобка и горделива. Накратко, тя е всичко онова, което аз мразя у жените. Надявам се престоят й тук да е кратък.“

Гарет въздъхна, отметна косата, паднала върху високото му чело и отново наведе глава към дневника и дописа:

„Тя е най-красивото същество, което съм виждал в живота си.“

Глава 4

Когато се събуди, Кристиана се изненада от това, че бе спала толкова дълбоко и спокойно. Полежа няколко минути, като не й се искаше да отвори очите си, с притисната буза към чистата калъфка на възглавницата. Тя изпускаше лека, приятна миризма на суха лавандула. Протегна се като котка и въздъхна на глас. Когато най-сетне отвори очи и погледна стаята, остана много доволна от нея. Снощи, изтощена докрай, само я бе зърнала за момент в светлината на свещта, преди да се мушне в пухеното легло и да заспи така, както си беше — с розовата рокля.

Леглото беше поставено до голям прозорец и слънчевите лъчи грееха весело през стъклата. Цъфналите клони на ябълките и гъстият бръшлян обграждаха като с красива рамка изгледа на сивото небе и заоблените хълмове. Отвътре прозорецът беше с широк перваз от тъмно, полирано дърво, което миришеше приятно на лак. Някой беше оставил гърне със суха лавандула и листчета от рози, които, огрени от топлите слънчеви лъчи, изпълваха въздуха с приятен аромат. Завесите бяха от изплетена на ръка бяла памучна дантела, също както и покривката на леглото, на която бяха избродирани красиви орнаменти. Снощи тя бе толкова изморена, че не само не бе забелязала всичко това, но дори не й бяха достигнали силите да се завие. Таблата на леглото към главата беше широка, изработена от красиво, солидно, тъмно дърво, гравирано на ръка с рози, а отстрани на леглото стоеше поставка за свещи, също така внимателно направена от тъмно дърво.

Дебелите стени и тавана бяха варосани и чисти. Само тук-там се виждаха по-тъмни камъчета от грубата мазилка. Пътният й денк беше поставен в ъгъла върху лъснатите дъски на пода. Имаше и маса с кана вода за миене и няколко закачалки за дрехите й на стената. И това беше всичко.

— Харесва ми — каза тя на глас, леко изненадана от видяното. Сигурно това щеше да бъде нейната стая. Първата й собствена стая, след месеци скитания. Тя бе чиста и слънчева, а пред прозореца цъфтяха ябълкови дървета и в клоните им пееха птици.

Кристиана се почувства добре. Това беше приятно и спокойно местенце. Надигна се от топлото гнездо, което бе направило тялото й в мекото легло, и изми лицето си със студена вода от каната, като приглади назад падналите върху челото й къдрици.

Погледна към високо издигналото се слънце и реши, че вече е доста късна утрин, а къщата бе необичайно тиха. Снощи, когато заспиваше, все пак чуваше тихи гласове и тежки стъпки нагоре-надолу по стълбището, придружени понякога от лек смях.

Като се учудваше на неочакваната тишина, Кристиана отвори тежката врата на стаята си и тръгна по празния коридор. Нямаше никого, само редица затворени врати. Е, все пак беше сигурна в едно — беше гладна, искаше да се изкъпе и да се преоблече в чисти дрехи. Вчера в кухнята госпожа Хатън й беше казала, че закуската е в шест, а сега този час бе отдавна минал. Но сигурно ще намери нещичко, а може би госпожа Хатън ще й помогне да разкопчее множеството копчета на роклята. Или може да има някоя прислужница, която да го направи.

Кристиана слезе по стръмните стълби, като се чудеше как Гарет и останалите огромни мъже успяваха да се движат, без да удрят главите си в ниския таван.

В кухнята, освен кучето, нямаше никого. То се беше изправило и поставило едната си лапа върху високата маса, душеше с нескрит интерес кошничката с хляба.

— Марш! — изсъска на френски Кристиана и с облекчение видя, че кучето я послуша и се смъкна на пода. Кристиана гледаше недоверчиво към животното, докато си взимаше парче от хляба. Кучето я наблюдаваше с умолителен поглед, когато тя захапа хляба.

— О, я се махай! — продължи тя на английски, но явно кучето разбираше по-добре френските думи, защото сега се изтърколи и показа шарения си корем, като затупа приятелски с опашка по пода.

Кристиана отново се зачуди къде ли биха могли да изчезнат всички, а после видя, че вратата към градината е отворена и излезе на яркото слънце, като се надяваше да намери госпожа Хатън.

Спря се на задните стълби и забрави за парчето хляб в ръката си: на по-малко от десет крачки от вратата, Гарет Ларкин бе застанал до един стар каменен кладенец. Той беше без риза и обувки, стоеше между избуялите храсти в градината и се поливаше с вода от едно ведро.

Водата се стичаше на поточета по бронзовата кожа на ръцете, около врата и надолу по стройния гръб и изпъкналите мускули на едрите му гърди. Тъмната кестенява коса се бе намокрила също и падаше върху очите и врата му. Той извика с очевидно удоволствие от приятната хладина на водата, тръсна глава и изпълни въздуха наоколо с летящи капки.

Кристиана се бе вкаменила очарована. Мокрият плат на тесните му панталони показваше тялото чак до коленете и Кристиана помисли, че той прилича на римска статуя, само че движеща се и жива, вместо от студен, твърд камък. Тя забрави, че го мрази, и продължи да го гледа с широко отворени очи.

Гарет отново вдигна ведрото и остави последните капки чиста, студена вода да се излеят върху лицето му, след което се извърна да вземе чиста кърпа и да се избърше. Той се засмя на глас весело, когато видя неподвижно застаналата на стълбите Кристиана с отворена уста и кръгли шокирани очи.

— О, ти си се събудила! — поздрави я той шеговито. — А пък ние вече си мислехме, че ще спиш цял живот. — Стана му смешно от това, че тя се изчерви и отмести поглед встрани, като несигурно се вглеждаше в някаква точка на земята.

Гарет започна бързо да разтрива тялото си.

— Гладна ли си? — попита я през рамо. — Искаш ли да ти помогна да намериш нещо за хапване? — Кристиана тежко въздъхна.

— Не, не, благодаря. Намерих малко хляб в кухнята.

— Ако говориш за хапката, която държеше в ръката си, боя се, че Доги току-що я излапа, докато се беше зазяпала в мен.

Тя се стресна и погледна към празната си длан. Кучето беше седнало до нея и я гледаше с благодарност.

— Глупаво животно — прошепна тя и се изчерви от яд. Обърна се към Гарет и добави: — Не съм те зяпала. Само бях… шокирана. Това е.

Той й изпрати бляскава усмивка. Сега тя си помисли, че не е чак толкова красив. И усмивката му беше крива, защото му се появяваше трапчинка само на едната буза.

— Както искаш — каза любезно той. — Всички вече излязоха. А пък госпожа Хатън заведе бебето при сестра си на гости. С нетърпение очакваше да й покаже дъщеричката на Филип и Вик. Тя е много сладка, нали?

— Не би ли могъл да си облечеш ризата? — попита рязко Кристиана, като не смееше да насочи поглед към него.

Той отново се засмя:

— Оставих я в кухнята. Хайде да влезем и ще ти намеря нещо за ядене. — Той мина близо до нея и тя неохотно изостави слънчевата градина, за да го последва вкъщи. — Ето — каза Гарет, като взе бялата риза от облегалката на стола и я облече през мократа си глава. Той я нагласи под колана на панталона и при вида на тези големи и умели ръце, изпълняващи толкова интимно движение, тя се изчерви още повече, независимо че той беше облечен.

— Кога ще се върнат останалите? — попита бързо.

Гарет я погледна. Тя бе седнала с изправен гръб в края на стола и приличаше на птиче, готвещо се да отлети. Ръцете й бяха вкопчени една в друга и лежаха в скута, а погледът й бе забит в пода. Бузите й горяха ярко розови, а черната й коса, измъкнала се от фуркетите, покриваше раменете й и част от бюста.

— Кристиана — каза той и при звука на мекия му глас тя повдигна очи. — Няма защо да се боиш толкова от мен. Аз няма да те пъхна в котела и да те изям за вечеря, въпреки че ми се виждаш доста вкусно парче. А сега искаш ли да хапнеш малко хляб с масло и мед?

Тя му се усмихна и видът й така се промени, че той онемя от изненада и разбра, че стои като глупак с купичката мед в ръката, точно както и тя бе стояла преди малко на стълбите. Ако тя бе хубавичка, когато се изчервяваше и избягваше погледа му, дваж по-красива бе, когато се усмихваше и го гледаше в очите.

— Да, благодаря — каза тя и взе меда от ръката му.

Той взе една груба порцеланова кана от лавицата и отиде в килера — хладна стая на гърба на къщата, където бяха складирани бъчви с бира и вино и където всяка сутрин слагаха прясно издоено мляко в чисти гюмове и оставяха сметаната да се вдигне нагоре. Той напълни каната, върна се в кухнята и наля гъсто мляко в две големи чаши.

— Госпожа Хатън ще ми одере кожата, ако разбере, че сме пили от млякото, преди да се е отделила сметаната — каза той, като й подаде едната чаша и се настани зад масата насреща й.

Тя бе натъпкала устата си с хляб и мед и преди да отговори, преглътна шумно:

— Ти също ли се боиш от нея?

Гарет изръмжа щастливо:

— Ами, никак. Тя само вдига пара.

— Но изглежда много строга — отвърна Кристиана, а Гарет извърна поглед, за да не гледа как тя сладко облизва пръстите си от меда. Велики боже, даже езичето й беше толкова сладко! Няма да са никак леки тези два месеца…

— Няма да имаш проблеми с госпожа Хатън. Тя обича хората, които се държат както трябва. А ти май знаеш как да се държиш добре. Особено когато не биеш брат си и не ме ругаеш на френски — добави той.

— Исках да попитам — каза Кристиана, като остави тежката чаша върху масата — дали тук има камериерка. Такова едно момиче, което да работи в къщата. Да ми помогне нещо — обясни тя, като видя, че Гарет я гледа учудено.

— Като прислужница ли? Не, тук е само госпожа Хатън и момичетата, които идват в понеделник да помагат в мандрата. Защо? От какво имаш нужда? Не мога ли аз да ти помогна?

Тя отново се изчерви. Този път червенината обхвана цялото й лице и тя спусна клепки над бляскавите си очи.

— О, не! Трябва ми момиче да ми помогне за копчетата. Не мога да ги разкопчея сама.

Гарет се изсмя учудено:

— Не можеш да се разкопчееш ли? А как се облече?

Кристиана изобщо не мислеше, че е казала нещо смешно.

— Прислужницата в хана вчера ме закопча. А тази нощ съм спала с роклята и сега искам да се преоблека.

Гарет, изглежда, много се забавляваше. Очите му бяха потъмнели и той замислено прокара ръка през мократа си коса, като повдигна нагоре гъстите си вежди.

— Извинявай, че се смея, но ми се вижда ужасно забавно, някой да ти помага да се събличаш на твоите години. Ти май наистина си безпомощно същество, а? Някога в живота, случвало ли ти се е да се облечеш сама?

Кристиана реши, че доста е търпяла и повиши глас:

— Не съм безпомощна!

— Така ли? Добре, а какво можеш да правиш?

Тя млъкна шокирана. Наистина, какво можеше да прави?

— Мога да свиря на цигулка! — възкликна най-после с триумфално отметната глава. — Мога да свиря толкова добре, колкото професионалните музиканти. Мога да свиря толкова хубаво, че хората се разплакват. Мога да изсвиря всяка пиеса, написана от човек. Мога да накарам цигулката да пее като ангел!

Гарет не мислеше, че това е страхотно умение, но малкото дяволче изглеждаше толкова гордо с това, което можеше да прави, че той реши да я остави на мира. Блестящите очи потъмняха и устата й се сви.

— Но вече я нямам — каза тя просто и Гарет се изплаши от скръбта, звучаща в гласа й.

— Те… взеха ми я.

Гарет усети, че сега тя е далеч оттук в мислите си. Като че ли някаква мъгла се спусна над лицето й — толкова затворен и строг стана погледът й. А после, пак така бързо, всичко отмина и очите й загледаха високомерно и студено.

— Какъв глупав разговор — каза тя бързо. — Нека не говорим повече за това. Ох, колко вкусен е този хляб, нали?

— Да — кимна Гарет, наведе се напред и сложи лакти на масата. — И медът също. Нашите пчели правят най-хубавия мед в района.

Тя се усмихна и лицето й блесна.

— Защо? Вашите пчели да не са различни от другите?

— Не, зависи от цветята, които сме посадили — обясни Гарет, като показа избуялата градина, където растяха напръстничета, върбинка, виолетки и иглика. — Изглеждат смешна смесица, но от всяко нещо във фермата ни има полза.

„С изключение на мен“ — помисли Кристиана, но не го каза. Така я бе нарекъл той — безполезна. Странно как я уязви тази дума. А когато искаше да му възрази, тя не можа да се сети и за едно „полезно“ нещо, което можеше да върши. Освен да свири на цигулка, но тя вече не съществуваше.

— Може ли още малко мляко? — подаде тя празната си чаша.

Гарет я напълни от каната:

— Няма защо да питаш. Взимай си направо от всичко. Тук има достатъчно храна.

— Мерси. Много е хубаво. Знаеш ли, кога ще си дойде госпожа Хатън?

— След час или два. Но ти наистина ли ще искаш да ти разкопчее копчетата?

Кристиана, изглежда, се уплаши.

— А не бива ли? Не искам да я ядосвам, но нали виждаш, че… — Тя се извърна с гръб към Гарет, за да може той да види безбройните копченца, всяко колкото грахово зърно и малките копринени иличета, които се редяха по красивата извивка на гърба й. — Ще я разваля, ако опитам сама — обясни тя. — Няма да мога да я поправя после. А пък нямам прислужничка, която да го направи…

Гарет положи усилие да не се засмее пак.

— Знаеш ли какво? — предложи той. — Може би все пак е дошъл моментът да се научиш на нещо полезно, като например да се обличаш сама и да си шиеш собствени дрехи. Госпожа Хатън няма време за това, а друга жена в къщата няма. Или може би ще стоиш опакована в тази рокля през цялото време, докато си тук? Е, не се наежвай като таралеж, де! Шегувам се. Я се обърни и аз ще разкопчея глупавите ти малки копченца.

Тя беше просто ужасена:

— О, но ти не би могъл! Това е нещо неприлично!

— Я не ставай бебе! Няма да те изям. И изобщо, аз и преди теб съм виждал женски гърбове. Ако искаш, аз мога да ти разкопчея роклята и ще можеш да се преоблечеш. Ако не — можеш да почакаш още час-два, докато дойде госпожа Хатън и ти каже да се разкопчееш сама. Ако си мислиш, че ще се опитам да ти сторя нещо — добави той, — не се бой. Баща ми си е в библиотеката — само през няколко стени. Можеш да изпищиш и той ще дотича веднага.

По лицето й разбра, че веднага се успокои. Колко смешна изглеждаше изплашена! Но тя се обърна с гръб и отметна косата върху крехкото си рамо. Гарет се премести на по-близкия стол и се захвана с трудната задача да развърже тънката копринена панделка и да разкопчее дребните копченца. Колко странно и чепато момиче е тя! Капризно и докачливо. Когато пръстите му я докоснаха, кожата на врата й настръхна и трепна. Това, кой знае защо, го раздразни.

— Какво дете си ти! Мислиш се за многознайка, защото си живяла във френския кралски двор, но нищо не знаеш. Когато ме гледаше как се мия на кладенеца, мислех, че ще припаднеш.

Първите копчетата се разтвориха и показалата се кожа на гърба й му се стори като бледа коприна. От косата й се носеше екзотично благоухание.

— Стига си ме наричал дете! — сопна се тя. — Просто бях изненадана.

Гарет въздъхна дълбоко и се зае отново с изплъзващите се малки копченца.

— Изненадана? — подигра се той. — Май никога не си виждала голи мъжки гърди през живота си.

— Виждала съм — възрази Кристиана. — Стотици пъти. Във Версай Артоа… — тя млъкна рязко, когато си спомни Артоа, който сменяше ризите си пред нея толкова спокойно, колкото и пред камериера си. — Моля те, нека не говорим за това.

Гарет си замълча, защото изпита уважение към внезапната мъка, прозвучала в гласа й. Значи тя си е имала любовник… Това не биваше да го учудва, но тя изглеждаше така по детски смутена, когато се изчервяваше и навеждаше очи пред него! „Ами естествено — каза си той. — Ти не си някой френски благородник, нали, Гарет? Ти си един фермер, глупав селянин.“

Дантелата на корсета й изглеждаше бяла като бледата й кожа — тънка бяла рисунка върху бялата кожа. Не можейки да се сдържи, Гарет леко прекара пръсти по гърба й. Докосването беше леко, като от крило на пеперуда.

— Копчетата ти са разкопчани — каза той просто, като не си позволи да я докосне отново.

Тя се вдигна толкова бързо от стола, че той падна с рязък шум. Бързо побягна вън.

Когато достигна до своята стая, Кристиана се облегна на вратата, като дишаше бързо и тежко. Трябваше да го зашлеви! Трябваше да пищи! Не биваше изобщо да му позволява да я разкопчава! Но фактът си беше факт: лекото му докосване я бе възбудило извънредно силно. И имаше огромна разлика за нея да гледа как Артоа си сменя ризите и да види как Гарет Ларкин се мие до кладенеца.

Огромна разлика, наистина.

Тя започна да се бои от деня, когато Филип и Виктория ще заминат за Ню Орлеан. Разбира се, вече беше късно да се направи каквото и да било. Знаеше го. Всичко вече бе уредено и дори и да иска да тръгне с тях, нямаше да може. Пък и какво обяснение би могла да даде?

Трябваше да издържи само два месеца. Два месеца не са, кой знае колко дълго време. Навярно ще може да отбягва Гарет Ларкин.

Струваше й се толкова лесно… Но не беше…

Той беше тук всяка сутрин, седнал на масата срещу нея още на закуска. Странните, нефритовозелени очи блестяха шеговито, леката усмивка извиваше устните му. Той като че ли разбираше колко притеснена е тя и което бе още по-лошо — това като че ли го забавляваше много. Вместо да се държи като джентълмен, какъвто определено не беше — тя никога не си позволяваше да забрави това — и да се държи на прилично разстояние от нея, той само чакаше тя да се появи, за да намери причина да я докосне. Или я буташе по рамото, когато се разминаваха в коридора, или я хващаше за лакътя, когато се опитваше да се размине с него на вратата, или пък й помагаше с ръка, когато тя се надигаше от стола си след ядене. Всички тези жестове бяха невинни и приятелски. С изключение на дяволските искрици в очите му.

Кристиана гледаше да не се отделя от брат си и Виктория. Дори предлагаше да забавлява бебето, което, честно да си признае, й се виждаше досадна работа. Или предлагаше помощта си на Виктория при събирането на багажа, или изобщо си намираше някакви причини да е близо до тях и да се занимава с нещо около тях. Чувстваше се като изгубена сред тези едри хора с техния странен говор и силни гласове. Те се смееха на всичко, спореха постоянно и като че нищо не можеше да ги разтревожи. Студеният поглед и повдигнатата вежда, които обикновено караха маркиза Пиерфит да побеснее, предизвикваха у Ричард припадък от смях. Презрителният глас, с който караше камериерките и прислужничките да се суетят около нея, срещна недоумение у Джефри и Стюарт, а по-късно тя чу Стюарт да се подиграва зад гърба й.

Наложи си да мисли за Ню Орлеан, където щеше да бъде още преди да настъпи тази есен и да си мечтае как ще си намери богат съпруг, който ще й купува бижута, рокли и карети. Тогава животът й ще бъде такъв, какъвто беше, преди светът да се обърне с главата надолу и никога, ама никога вече няма да й се налага да се разправя с тези досадни англичани.

Глава 5

Когато Филип и Виктория заминаха за Ню Орлеан, Кристиана се почувства истински самотна — всички останали бяха заети по цял ден с овцете, кравите, пилетата, изкласяващите ниви и узряващите зеленчуци.

Госпожа Хатън даде ясно да се разбере, че не иска в кухнята „никой, който да й се мотае в краката“ и заяви на Кристиана да не очаква никакво по-специално внимание. Веднага след нейните думи Кристиана се оттегли в стаята си. Поиска от Даниел, който май беше най-любезния от всички в семейство Ларкин, хартия и писалка и написа шест еднакви писма до Артоа, като ги адресира до посолствата на Франция в Рим, Венеция, Виена, Лондон и „където би могъл да се намира“. Още докато пишеше се досети, че може би в тези градове вече няма посолства на Франция и че Артоа изобщо не е успял да се спаси жив от страната, но все пак написа писмата. Ако би могла да знае, че Артоа е жив, сигурно би се чувствала по-малко самотна и сигурна за мястото си в света.

Гарет Ларкин наблюдаваше плодородните поля с доволство, изписано на красивото му лице. Той стоеше в хладната майска утрин с блестящи ясни очи и в тях се отразяваше зеленината на младите листа и напъпилите жита.

Беше може би най-топлата пролет от петнадесет години насам. Овцете се обагниха рано, ягодите вече бяха цъфнали и навели белите си цветчета над лехите. С печалбата от миналогодишната реколта беше купил и няколко нови крави за фермата — чудесна млекодайна порода от остров Джърси.

„Годината ще бъде добра“ — каза си той, като се разхождаше между почистените и добре подредени хамбари. От дясната му страна се точеха стройните редици на зеленчуковата градина. Имаше и ягоди, и марули, боб и грах, и цели два акра с хмел.

Пчелите се бяха събудили и бръмчаха усилено пред кошерите си под клоните на старите дъбове. Всички стопански сгради бяха добре потегнати. Гарет бе доволен — фермата вървеше много добре.

Огледът го изпълни с радост и гордост и той вдигна лице към сутрешното слънце, чувствайки се силен и пълен с живот, като яките дъбове в гората. Неговата земя, неговата ферма бяха най-добрите в страната. Нека другите да имаха своите градове и села. Нямаше по-красива гледка от избуялите нивя и градини върху тази богата, плодородна земя. От радост се изсмя на глас и като се обърна към къщата, зърна Даниел сред зеленината на дърветата. Брат му яздеше по пътя и отиваше да преподава на сина на земевладелеца Торили. Гарет го повика с ясен глас в тишината на утринта:

— Даниел! Почакай за момент.

Даниел леко спря кестенявата си кобила и изчака Гарет да пресече ливадата.

Братята бяха почти еднакви. Слънцето хвърляше червеникави отблясъци в косите им и в чистите линии на мъжествените им лица.

— Даниел, поискай от земевладелеца да те освободи от работа за седмица. Трябва да острижем овцете, защото търговците на влакно ще дойдат след около три седмици.

Даниел кимна и бутна очилата нагоре по носа си.

— Звучи ми чудесно, Гарет. Много по-лесно ще ми бъде, отколкото да набивам латински език в главите на децата — идиоти на „господина“. Бих предпочел да преподавам латински на Стюарт и Джефри — каза Даниел, като междувременно успокояваше кобилата, която потропваше неспокойно.

Гарет се усмихна на брат си и потупа красивата млада кобилка по кадифения хълбок:

— Значи още не си се отказал от тях?

— Ами, почти съм се отказал. Ричард беше много ученолюбив. Също Виктория и Джеймс. Но си мисля, че Стюарт и Джеф са безнадеждни. Те си живеят щастливо и не се интересуват от науки. Боже, колко удобно си се облякъл, дявол да те вземе! — възкликна със завист Даниел, докато оглеждаше свободно падащата бяла риза на Гарет и избелелия брич, пъхнат в удобни кожени ботуши. — В ден като този се чувствам като окован в това сако. Иска ми се да ги обеся с вратовръзката си онези малки, глупави копеленца, които трябва да обучавам.

— Ама пък имаш вид на учен — отвърна му Гарет със самодоволна подигравателна усмивка.

— Стига бе, диване такова!

— Бих ви помолил, учени човече, като се върнете, да погледнете картофите. Появило се е нещо гадно между листата. Виж ги наистина — нещо зеленикаво е…

— Добре де, нямаш проблем — съгласи се Даниел. Погледът му се отмести встрани и той се усмихна. — „Карие дием“ — радвай се на настоящето! — извика на латински и се засмя весело.

Гарет се извърна и вида Кристиана, която тичаше по пътеката откъм къщата. Изглеждаше като овчарката от приказките с корсажа си от снежнобяла дантела и в светлосинята си феерична рокля на цветя с бели ръкави, под която се развяваха дантелените й фусти. Черните й къдри се развяваха над раменете, докато тичаше към тях през зелената трева.

— Добро утро — поздрави отдалеч тя Даниел. — Само това си спомням от латинския, уважаеми учителю. — Тя отвори дървената портичка и се забърза към тях с ритмично полюшващи се поли. — Хубава утрин, нали?

Даниел се огледа и се усмихна:

— Дивина натура дедит агрос, арс хумана едификавит урбес.

Кристиана се замисли за момент и после вдигна ръце:

— Печелиш! Не разбирам.

— Господ създава природата, а човек градовете — преведе Даниел.

— Подранила си — намеси се Гарет. — По какъв случай?

Тя не му обърна внимание, а посегна и хвана приятелски Даниел за ръка, което кой знае защо, раздразни Гарет.

— Ще минеш ли през селото? Можеш ли да ми пуснеш писмата?

Гарет погледна купчинката внимателно запечатани пликове, докато Даниел ги вземаше и прибираше с внимание. „За Артоа де Вал чрез сър Карло Франчези, Венеция, за Артоа де Вал чрез Негово превъзходителство маркиз Де Рамбуйе, Виена, Австрия, за Артоа де Вал, в Рим, Женева, Лондон и Флоренция“.

— Май няма да ми стигнат джобните пари, за да ги изпратя — каза Даниел. — Гарет, ти имаш ли да ми дадеш?

— Ами ти, знаеш ли колко ще струва изпращането на всичките тези неща, дявол да го вземе! — възкликна Гарет.

— Не — отвърна Кристиана, чийто блестящи и весели очи се замъглиха от отчаяние. — Не знам. Много ли? За мен е много важно да открия Артоа.

Тя изглеждаше толкова красива и разстроена от това, че не знае цената, че Гарет беше готов да предложи сам да отиде да ги изпрати, но Даниел го изпревари.

— Няма значение цената. Днес и без това ще ми платят за уроците и като се прибирам, ще ги изпратя.

Красивото лице на Даниел порозовя и на Гарет му се дощя, да се присмее, че така леко се предава. Разглезеното дребосъче сигурно никога през живота си не е работило. Затова не знаеше стойността на парите. Знаеше само как да излага на показ къдриците си, как да използва чара си и всички си изпочупваха краката да й услужват.

— Най-добре е да тръгвам — каза Даниел, като постави писмата в учебника по латински. — Ще прегледам и картофите като се върна, Гарет — добави той и поведе кобилата към пътя.

— Ще видим какво ще направиш — отвърна кисело Гарет.

— Довиждане, Даниел! — извика Кристина на френски, а Гарет си помисли колко красиво все пак звучи ясният й звънлив глас.

Тя, се обърна, за да се върне вкъщи, като прибра внимателно полите си и Гарет зърна съблазнителните дантели на бельото й и тънкия й красив глезен.

— А ти какво мислиш да правиш днес? — попита я той. — Пак ли ще се скриеш в стаята си и ще си седиш цял ден на задника?

Тя пламна.

— А какво да правя? — вирна гордо брадичка тя. — Както любезно забеляза госпожа Хатън, аз не мога да върша нищо полезно. Май аз наистина съм… как беше го казал? Безполезна, май. Да, точно така.

От цъфналата ябълка хвръкна едно розово цветче и кацна върху гъстите й къдрици. Гарет едва сдържа ръката си, да не посегне да го пипне. Проклета да е с нейните къдрици, тънка талия и прекрасен малък бюст, извиращ изпод стегнатия корсаж!

— О, мога да измисля едно-две неща, които ти би свършила добре — каза той. — Но сигурно ще ми залепиш някой шамар, ако ти предложа.

Тя се изправи и вирна нос по възможно най-обидния начин.

— Не ставай грубиян! — нареди му твърдо.

— Е, нали и без тона съм такъв. Груб селяндур. Ставам единствено да ти осигурявам храна и да изпращам писмата до любовника ти, нали?

Не биваше да я тормози толкова, знаеше си го. Но тя наистина го ядоса, като флиртуваше с Даниел и използваше неговите чувства.

— Теб, Артоа не те засяга — изсъска тя, като отметна къдриците си назад. — И не ти изпращаш писмата ми, за което съм благодарна. Даниел го прави.

— Аха, и това ще му струва половината заплата — информира я Гарет. — Това не те ли засяга? Или си мислиш, че той се е развълнувал от това, че си го докоснала по ръката и си му трепкала с клепачи!

— Ех, какво си прасе! — изчерви се силно тя. — Нищо подобно не съм се опитвала да направя. Аз просто го помолих, а той се съгласи като истински джентълмен.

Гарет изсумтя намръщен:

— Ти флиртуваше с него. Въртеше очи и му се усмихваше и сложи красивата си ръка върху неговата. Какво друго можеше да каже той, освен „да“?

Кристиана се извърна и го погледна с изненада.

— Ама ти ревнуваш! — възкликна тя. Изглеждаше доволна от себе си.

Гарет трепна засегнат, но успя да се изсмее рязко:

— Колко си празноглава, малката! Ти си наистина хубава и знаеш как да използваш красотата си. Даниел се впечатлява от тези неща, но се боя, че на мен не ми действат. Аз обичам зрелите жени, с малко месце върху кокалите и с малко по-големи задници. А ти ще литнеш при първия полъх на вятъра.

Говореше й грубо. Знаеше това. Негодуваше против това дребно същество с вълшебни очи и лице. Негодуваше от факта, че тя го омайва с такава лекота, както и Даниел, който се изчервяваше като ученик, щом тя му се усмихнеше, макар че беше навършил вече двадесет и седем години и си беше истински мъж. Учуди се, че тя нито се нахвърли отгоре му, нито побягна, въпреки преднамерената му грубост.

— Ако беше така, както твърдиш — отвърна тя с изморен глас, — аз трябваше да умра по време на революцията.

Тя отново се обърна и тръгна към къщи. Косите, които по-рано подреждаше толкова внимателно, сега се спускаха по гърба й и той почувства мъка и съжаление от това, че беше я наранил с думите си.

— Кристиана! — извика подире й.

Тя се обърна.

— Извинявай. Искаш ли да пояздим заедно, преди да се заема със стригането на овцете?

Тя остана полуизвърната, но му хвърли смразяващ поглед през рамо.

— За твое сведение — каза тя гордо, — аз отивам да се преборя с онзи дракон в кухнята и да ставам „полезна“. Иначе ще подлудея от скука тук.

Гарет се засмя при мисълта как това прекрасно мъниче, ще дели кухнята с величествената госпожа Хатън и очите му блеснаха весело, докато я наблюдаваше как върви по пътеката с развени от решителната походка поли.

Госпожа Хатън възприе предложението на Кристиана да й помага с обикновения си недоволен израз.

— Много готвачи — изгорял хляб — каза тя намусено, като избърса зачервените си мокри ръце в престилката.

Кристиана не разбра баналната английска поговорка.

— Аз не искам да пека хляб. Но искам да правя нещо. Не бих могла да прекарам следващите два месеца затворена в стаята си.

— Можеш ли да използваш нож? — след дълга пауза попита госпожа Хатън.

Кристиана сухо се усмихна:

— Когато ми се налага, да.

Отговорът не направи голямо впечатление на госпожа Хатън и тя въздъхна тежко:

— Долу под стълбите има кошница с пресни моркови. Като начало можеш да я донесеш и да започнеш да ги режеш. На не много малки парчета, иначе ще станат на пюре. — Тя обърна широкия си гръб и се зае с прекрасно миришещите хлебчета, които се печаха във фурната.

Кристиана отиде да вземе морковите и се чудеше, защо ли все пак се подлага на това непочтително отношение. „Защото иначе ще полудееш от скука“ — отговори си сама. Но истината беше, че тя искаше да натрие носа на Гарет Ларкин. Забележките относно нейната „безполезност“ и „седенето на задника си по цял ден“ бяха обидни. Той не я харесваше. Поне това беше очевидно. А тя също не го харесва — настоя пред себе си. Той бе просто един дебелоглав, груб фермер, надарен с красиво лице и невероятно красиво тяло.

Тя намери кошницата и я занесе в слънчевата кухня, като продължи да се чуди, защо ли пък се интересува изобщо от мнението на Гарет. Очевидният отговор бе онзи, за който не й се искаше да се досеща — въпреки факта, че с нея бяха флиртували, бяха я ухажвали и целували графове и принцове, както и най-прекрасните младежи на френското висше общество, Гарет Ларкин имаше нещо, което караше кръвта й да кипи, коленете й да омекват, а сърцето й да подскача.

Тя стовари морковите върху почистената дървена маса, взе един голям нож и се зае с очевидно усърдие с работата си. Докато да нареже морковите — много на дребно според госпожа Хатън, докато нареже лука и ряпата — много на едро според същия източник, докато донесе пет ведра вода от кладенеца — естествено недостатъчно пълни и докато напълни каната с яйчен крем за вечеря, Кристиана вече дълбоко съжаляваше за решението си да става „полезна“. Красивата й рокля беше на лекета, косата се бе измъкнала изпод фуркетите, а кухнята вече беше непоносимо горещо място.

Госпожа Хатън я поздравяваше за всяко ново усилие с повдигната вежда и „Хмм“, което можеше да означава всичко — от „я виж ти колко си умна“, до „що не се хвърлиш в кладенеца“.

Кристиана вече не се сещаше за добрите намерения, с които бе започнала работа сутринта. „Боже как би се смял Артоа — помисли си тя, — ако можеше да ме зърне отнякъде!“ Тя повдигна мокрите къдрици над врата си и почти се подигра на себе си — Кристиана Сент Себастиен, бивша придворна дама във Версай, внучка и сестра на маркизи, сега се потеше с някакви репи в селска кухня! Облегна лакти на масата, за да си починат ръцете и гърба й за малко.

— За днес свърши, нали? — отбеляза госпожа Хатън. За пръв път днес настроението й като че ли се повиши. Тупна се с ръце по ханша и продължи. — Тогава да считаме, че за днес помощта ти е приключила.

Тя бе казала „помощ“, като че ли Кристиана почти нищо не е правила!

— Не съвсем — отвърна бързо Кристиана като погледна право в очите на госпожа Хатън. — Тъкмо щях да попитам с какво друго да се заема.

— Хмм — беше очакваният отговор от страна на госпожа Хатън.

Тежката врата на кухнята се отвори с трясък и Джефри и Стюарт влетяха с блестящи от слънцето лица. Те се засмяха при вида на измореното лице и изцапаната рокля на Кристиана.

— Гарет каза, че си играеш на слугиня в кухнята — заяви Джефри с усмивка. — Ама ние не му повярвахме.

Стюарт отметна тежката си червена коса от челото и се захили като идиот.

— Така прическата по ти отива — забеляза той. — По-хубаво, отколкото вдигната нагоре като някоя проклета планина.

— Я стига — изсъска Кристиана. Това й беше станала любимата фраза на английски и май се оказа доста полезна. Когато й обръщаха внимание, разбира се.

— Донесли сме вечерята — съобщи Стюарт и за ужас на Кристиана хвърли на масата пред нея две обезглавени пилета. Горещи капки кръв пръснаха по корсажа й. Тя впери поглед надолу и усети как й се завива свят.

Ножът в ръката й…

Блестящите капки кръв по роклята…

— Не! — извика тя силно, без да иска. Стисна очи, за да предотврати видението, но в ума си виждаше Раул, който я бута на пода, смехът му, дразнещ слуха й, ръцете върху тялото й…

— Лошо ли ти е? — чу някакъв далечен глас да се промъква през заглъхналия й слух и се насили да отвори очи. Бавно, с трепереща ръка, тя бутна ужасния нож далеч от себе си. Пред очите й се завъртяха черни и червени кръгове и тя с благодарност се отдаде на обхваналата я тъма.

Някъде далеч дочуваше гласове и шум, но чак след няколко минути до съзнанието й достигна смисъла на английските думи. Току-що се бе случило нещо ужасно, но тя не помнеше какво.

— … само сложих пилетата на масата, а тя — туп, и припадна.

— Честно, Гарет, така беше. А тя само каза „не“ и припадна.

Кучето лаеше силно и някой го изпъди навън.

После се чу гласът на госпожа Хатън:

— … и понеже не е свикнала на кухненска работа, припадна от вида на малко кръв.

— Господи, Гарет, наистина, без да искам! Не ме гледай така, като че ли съм…

— Ох, тези глупави магарета — това последното беше промърморено до ухото й и Кристиана усети, че едни силни ръце я обхванаха и изнесоха от кухнята, далеч от глухите гласове и шума. Дори със затворени очи, тя знаеше, че е в прегръдката на Гарет. До ухото си чуваше силните удари на сърцето му, усещаше аромата на прясно окосена трева, вятър и слънце, които излъчваше тялото му и си позволи да се наслади на изненадващото чувство на сигурност, топлина и увереност, което я изпълни.

Сега вече си спомни — беше припаднала в кухнята при вида на кръвта, плиснала върху роклята й. Сигурно при този спомен бе въздъхнала, защото усети как ръцете на Гарет я притиснаха леко и той издаде с устни успокояващия звук, както го бе чула да прави на изплашените жребчета. После я постави нежно върху познатата мекота на пухеното легло с нежен аромат на чистота и лавандула. Усети как ръката му я погали по бузата и се зачуди на нежността на загрубелите от работа пръсти. Той тихо изрече името й и тя със съжаление разтвори очи, защото не й се искаше да напуска меката тъмнина, която я заобикаляше като пашкул. Очите му бяха ясни и бляскави, светлозелени със златни и сиви точици върху ирисите. И в тях нямаше никаква подигравка. Само тревога. Косата бе паднала върху челото му, разрошена от работа навън. Той бавно отдръпна ръка от лицето й, а на нея й се искаше да я задържи там…

— Лошо ли ти е? — попита тихо.

Тя поклати глава и едва успя да се усмихне:

— Не, не. Просто глупост. Съжалявам за безпокойството.

— Какво стана?

— Не знам — излъга тя, като избягваше да го погледне. Силна болка премина през главата й и тя повдигна ръка да се пипне.

— Удари си главата — обясни без нужда Гарет, защото тя и без това усещаше надигащата се цицина. — А пък Джеф и Стюарт стояха и гледаха като глупаци — добави той. — Госпожа Хатън пък помисли, че те е убила от работа и сега се чувства виновна и твърди, че ще й се скъса сърцето от мъка. Татко пък заля с чая си, томовете на Шекспир — толкова се уплаши, като разбра какво се е случило.

Като си представи цялата суматоха, Кристиана тихо се засмя и едва сега Гарет се успокои и я погледна доволен. Червенината на загорелите му бузи се сгъсти.

— Трябваше да изгоним навън Доги. Чуваш ли как вие? А пък Ричард твърди, че аристократите са си по природа слабовати — понеже се женят само помежду си и с нищо не може да им се помогне.

Кристиана отново се засмя и се изчерви при мисълта за паниката, която бе предизвикала. Гарет също се засмя, като клатеше глава. Тя се облегна на възглавницата, като разтриваше болезнената цицина на главата си.

— Хич не ме интересува какво мисли Ричард — каза тя с усмивка. — Неговата риза пък е вечно лекьосана.

Гарет гледаше към нея с блестящи и добри очи и Кристиана изведнъж се изплаши от близостта му. И макар че роклята беше достатъчна преграда за погледа му, на нея й се стори, че не е. Очите на Гарет като че ли я галеха с топлия си блясък.

Погледите им се срещнаха и той посегна да я погали по главата. Пръстите му леко докоснаха тъмната коприна на косата й.

— Бая буца се надигна — каза той след дълга пауза.

Сърцето на Кристиана трепна по особен начин, а пръстите на Гарет се задържаха малко повече върху тила й.

— Знаеш ли какво си мисля — най-после проговори той, като не отделяше очи от лицето й.

Омагьосана от нежното му докосване и тихия, плътен глас, Кристиана поклати глава.

— Мисля — продължи той, като прекара нежно пръст през устните й и я накара да трепне от удоволствие, — мисля, че Кристиана Сент Себастиен излъга, когато ми каза, че не знае защо е припаднала. Ти какво ще кажеш?

Кристиана се смрази, но после се усмихна и наклони закачливо глава, като му хвърли поглед през спуснатите мигли.

— Ще кажа това, което съм чувала да казваш ти, когато не искаш да отговориш направо: Аре бе, педераст!

Финият акцент направи грубите думи да прозвучат толкова смешно от меките й устни, че Гарет отметна глава и се заля в силен смях.

— А знаеш ли какво значи това? — най-после успя да я попита той. Очите му още блестяха от изненада.

— Също като „стига бе!“, пък и никой тук не ти обръща внимание, като го кажеш. А сега би ли ме оставил сама. Нека бедната ми глава си почине малко.

— Както пожелаеш — отвърна Гарет с дразнещо красивата си усмивка с трапчинка. За съжаление на Кристиана, отдръпна топлата си длан от косата й и се насочи към вратата. Погледът, който й отправи над рамото си, докато затваряше, беше мил, а зад усмивката му се криеше топлота, която я накара да задиша по-бързо.

Когато вратата се затвори подире му, пръстите й докоснаха бузата, по която я бе погалил. Чудеше се дали на него му бе доставило удоволствие докосването до кожата й. Още повече се чудеше на себе си, че бе така изкушена да отдаде тялото си на Гарет, след като бе убила онзи, другия мъж, само за това, че се опитваше да я докосне. Опита се да се помоли, но чувстваше молитвата безсмислена без малката броеница и колкото по-усилено търсеше думи за тази молитва, толкова по-безсмислена й се струваше тя. Почувства се по-самотна от всякога.

— Май да бяхме наели слугиня, да й носи храната горе, а?

Кристиана, която се канеше да влезе в трапезарията, замръзна с ръка върху дръжката на вратата.

— Боже, Гарет, мислиш ли, че бихме могли да си го позволим? — това беше гласът на Матю Ларкин, леко разтревожен, както винаги.

— Ричард само се шегува, татко.

— Стига бе, Гарет. Да си виждал, по дяволите, някой друг, толкова несръчен? Защо тя не тръгна с брат си за Щатите?

— Опитах се да му предложа пари на заем, но той отказа. Не можеш да обвиняваш човек за това, че е горд.

Кристиана знаеше, че би трябвало да влезе, за да прекъсне разговора, преди да е чула нещо, което наистина ще я засегне, но остана тихо в коридора с ръка, допряна до леко открехнатата врата.

— Аз мисля, че тя е много сладка. Хубаво е да виждаш красиви лица наоколо си. — Това отново бе казано от Матю.

— Аз пък мисля, че е смешна. Благородниците са безполезни. А пък френските са още по-зле и от английските — отново се намеси Ричард и Кристиана си представи ядното му лице, с рошави червеникави къдрици наоколо. Като че ли говореше с пълна уста, което никак не я изненада.

Джефри и Стюарт започнаха да се смеят и единият от тях каза:

— Кривта на пилитата е просташку. Аз мисли те припадни.

— Дръпни си проклетата глава от чинията ми, магаре такова!

— Мили Боже! Пилитата съ на масътъ! Гарет, помогни ми!

Бузите на Кристиана пламнаха и на нея й се прииска да не бе напускала стаята си. Откъм трапезарията се чу дружен смях, а после се чу спокойният, нисък глас на Гарет.

— Махай се от скута ми, глупачко! — чу се тупване по пода и звук от отместващ се стол. — Сега слушайте, приятелчета. Знам, че тя е малко обидчива и че е полезна колкото трикрак кон. Но тя не е виновна за това. Никога в живота си не е правила друго, освен собствената си прическа. Но не бива да й се сърдим. Тя все пак е хубаво женче.

Кристиана тихо се обърна и тръгна към стаята си, но следващият глас, който чу, я накара да се спре.

— Не вярвам на ушите си! Ти май си й хвърлил око, Гарет, нали?

— Бог да ме пази, Джеф, нали се шегуваш? Не, на мен ми дай добро, работливо английско момиче — като Меги или Джени. Кристиана е много хубавичка, но това е всичко. Тя би могла да се позакача с някой селянин за развлечение, но никога няма да стане добра съпруга. Тя не може и пръста си да помръдне, за да направи нещо, без да припадне. Безполезна е.

„Не ми пука — каза си тя. — Не ме интересува, какво мисли тази сбирщина идиоти, особено пък Гарет. А пък днес за малко не си помислих, че той би могъл поне мъничко да се интересува от мен, особено когато ме погали.“

Тя продължи към стълбите и едва не се блъсна в Даниел. Той бе застанал тихо, с пръст между страниците на книгата си и съчувственият му поглед й показа, че също бе чул разговора. Тя го бутна и без да каже дума, слепешком се вмъкна в стаята си. За нейно неудоволствие, кучето се бе настанило удобно върху кревата й и щастливо си играеше с бельото й. Глупавото животно отвори едното си око, после бързо го затвори, като се правеше, че не е забелязало Кристиана.

— И теб не те харесвам! — избухна Кристиана и бутна тежкото животно на пода. Кучето й хвърли неодобрителен поглед с тъжните си кафяви очи и се измъкна от стаята.

Беше тъмно и Кристиана седеше до островърхия прозорец, заслушана в тихите нощни звуци на полето. В обора зацвили кон, някъде в далечината залая куче, хладният вятър шумеше в листата. Когато чу почукването на вратата, й се искаше да извика на онзи, който бе отвън, да се маха, но все пак го покани да влезе. Беше Даниел. Очилата се бяха смъкнали на носа, а тъмната коса лежеше стегната с панделка на гърба му.

— Виж какво съм ти донесъл — каза той и й подаде една книга и папка с картини.

Заглавието на старата, разкъсана книга бе „Изучаване на английска ботаника, цветя и билки в градината“, а в тежката папка имаше акварелни рисунки на множество растения и цветя с написани под тях с нежен почерк обяснения:

„Мелиса Официналис или маточина — пишеше под първата. — Миризмата й привлича пчелите и е много полезна в меда“.

„Асперула Одората — пишеше под друга рисунка на растение с широки листа и цветове с формата на звезди — или лазаркиня. Използва се за венци. Почиства въздуха. Нарязана ситно и поставена върху рани, спира кръвта.“

Кристиана погледна учудено към Даниел.

— Гарет ми каза какво се е случило днес. И ми каза, че си се опитвала да работиш. Помислих си, че сигурно ще ти бъде приятно, ако успееш да подредиш цветята и билките в градината. Майка ми го правеше преди, а също много от благородничките се занимават с това.

Кристиана заразглежда подробните илюстрации — пълните надиплени божури, стеблата на лавандулата и бледожълтите нарциси с разперени листа и наведени надолу цветчета.

— Можеш да работиш много или малко — както на теб ти се иска и няма да чуваш тежкото дишане на госпожа Хатън зад врата си. А пък свежият въздух и слънцето ще ти подействат добре.

„Бораго — прочете Кристиана. — Бораго Официналис, със зеленикаво сини листчета на цвета, разтворен като звезда. Служи за понижаване на температурата. Много е здравословно да се пие отвара от листата му, накиснати във вино.“

— Не е хубаво да стоиш цял ден затворена вкъщи — настоя Даниел. — И затова не е чудно, че припадна в горещата кухня.

— О, не беше от това — с прегракнал глас го осведоми Кристиана и вдигна поглед от книгата. — Аз всъщност не съм толкова слабовата и не обръщам внимание на онова, което те говорят за мен. Аз просто… просто видях нещо, което ми напомни за революцията.

Даниел не каза нищо. Внимателно я гледаше със светлите си, ясни очи. „Той много прилича на Гарет — помисли си Кристиана. — И все пак е много различен“. Лицето му беше по-фино, а очите му по-сиви. Спокойният, мил вид на лицето му кой знае защо й напомняше някого… Да, на Брат Жозеф, който я бе учил да свири на цигулка, преди толкова много време в стария замък в планините Оверн.

— Беше заради кръвта. Знаеш ли — думите се изтръгнаха от нея изведнъж, като че ли някой рязко отвори претъпкан шкаф и всичко от него се изсипа навън, — приятелката ми Габриела беше толкова глупава, но тя толкова ми липсва! Мъчно ми е за нея, защото е мъртва. Те отрязаха главата й и я развяваха, набучена на пика, пред очите ни като знаме. А в косата й имаше кръв… И аз трябваше да бягам. И после, когато аз също го направих, беше страшно, защото и аз трябваше да… убия един човек и тогава също имаше много кръв. И тя се лееше върху мен. А после се изгубих… Понякога, все още се чувствам изгубена. А сега, когато Филип си отиде, и не знам къде е Артоа… може би него също са го убили… Толкова ми е мъчно за него. Имал ли си някога истински приятел? Такъв, който наистина да те обича и винаги да те кара да се смееш? Това е причината да припадна, а не работата в кухнята. — Тя пое дъх на пресекулки и повдигна трепереща ръка към устата си, като че ли да върне думите си назад. Беше болезнено да ги произнася. Те направиха случилото се реалност.

Даниел я гледаше изплашен и напълно объркан.

— Извинявай — каза бързо Кристиана. — Извинявай. Моля те, не ми обръщай внимание. Моля те, не казвай на другите. Не искам никога повече да говоря за това.

Даниел кимна и неочаквано заговори на латински:

— Курае левес лонгитур ингентес ступент — каза той тихо.

Кристиана се замисли изненадана.

— Малката мъка се изрича… — преведе със страх тя.

— А голямата ни оставя безмълвни — довърши Даниел. — Много е трудно да говорим за нещата, които действително ни измъчват.

— Точно така — съгласи се тя, благодарна за разбирането му. — И аз наистина не искам да ги споделям с никой друг. Ужасявам се от мисълта, че някой може да ме съжали или още по-лошо — да ме осъди. Само Господ и аз знаем истината. — Тя го докосна по ръкава и прегърна книгата до сърцето си. — Благодаря ти за книгата, Даниел. Много си мил. Ще я прочета и ще видя доколко ще успея да приложа наученото.

Даниел въздъхна силно.

— Както желаеш — каза той с мек глас, като използва същата фраза, която каза и Гарет по-рано. Кристиана разбра, че той ще запази тайната й. — Ако имаш въпроси или ти е нужна помощ, аз съм готов да ти я дам. За цветята или за каквото и да било.

— Лека нощ, Даниел. И… мерси.

Тя бързо затвори вратата, като все още стискаше здраво в ръка книгата с рисунките. Излегна се върху миришещите на лавандула чаршафи на пухеното легло и разтвори твърдите страници на старата книга. Чете за маточината и за божурите, за виолетките и ралицата, докато илюстрациите се замъглиха пред очите й и заспа дълбоко, необезпокоявана от сънища.

На другата сутрин се събуди на зазоряване при вече познатия звук на кукуригащите петли. Бързо се облече, прекара гребена през косите си, плисна лицето си със студена вода и слезе с мокро лице по стълбите. Излезе навън с новата си книга в ръка.

Само глупавото куче беше будно. То махаше с опашка и тупаше по пода на кухнята като по барабан, но очите му бяха полузатворени. То се изправи и последва Кристиана навън в студената утрин.

Кристиана постоя малко и се огледа. Прорасналите лехи с цветя бяха покрити с треви, буренясали. Гората от плевели закриваше дори стеблата на дърветата, посадени в градината, и пълзеше по тухлените оградки на лехите.

Без да помисли за роклята си, Кристиана коленичи и се загледа по-отблизо в цветята. Доги се намести до нея, но тя я изпъди. Разтвори книгата и започна да сравнява растенията с подробните рисунки.

— Лайка — зашепна тя и усети как се изпълва с удоволствие от това, че позна подобните на маргаритка цветчета. — Матрикария. — Тя изучаваше избледнелите записки, написани с ръката на Елизабет Ларкин преди много години с красив момичешки почерк „Има силно успокояващо действие във вид на чай. Преварява се и се прецежда и с отварата се изплакват руси коси. Ако обаче се остави, без да се ограничава, може да заеме цялата градина.“ — И я е завзела — съгласи се Кристиана.

Тя се придвижи по пътеката. Клонките и листата се заплитаха в полата й. Намери кервела и димитровчетата, и мащерката, и копъра и се чувстваше безкрайно горда, когато ги разпознаваше. По същия начин се чувстваше, когато за пръв път разбра, че може да чете ноти, когато черните точки и чертички по страниците й бяха заговорили на своя музикален език.

Това растение изисква повече слънце, а онова повече вода. Това пък там боледува… Тук тя ще махне лупината и божурите ще се извисят. А там ще махне бурените, за да могат да израстат карамфилите. Ще махне къпиновите клони от розите и ще натори всички цветя.

Тя стоеше под топлите слънчеви лъчи и слушаше утринния поздрав на птичките. Те се приветстваха с чисти, ясни чуруликания. Дишаше чистия, хладен мирис на растенията.

„Ще направя нещо прекрасно“ — реши тя. Ще изуми всички с новото си умение.

Тя се наведе и бързо издърпа един повет, дразнещ обонянието й с неприятния си мирис.

— Хайде, махайте се! — обяви тя. — Нещо, което мирише като теб, няма място тук. Независимо дали е полезно или не. Това сега е моята градина!

Тя се засмя на себе си, защото говореше на цветята, но веднага забеляза някакви високо избуяли пъпки, които сигурно бяха на ружи, и се нахвърли да почиства наоколо им. Започна да поправя и редицата на лавандулата, растяща до пътечката.

Зад нея Доги махаше с опашка и наблюдаваше с огромен интерес заниманията й.

Част II
Градината

„Цветята влияят мистериозно и неуловимо върху чувствата, а не така директно, както музиката. Те премахват умственото напрежение. Те просто го разтварят.“

Хенри Уард Бичер

Ако имах само две късчета хляб, щях да продам едно, за да купя зюмбюли, защото те пълнят душата ми.

Коранът

„Сърцето притежава чувства, които чувствата не могат да разберат.“

Жак-Беви Босюе

Глава 6

— Мисля, че си е загубила ума — каза Джефри на Стюарт, докато оставяха кофите с прясно издоено мляко в килера. — Винаги съм казвал, че не е много силна в главата. И това го потвърждава.

Нямаше нужда Гарет да ги пита за кого говорят.

— Какво има? — попита той, почти изплашен от очаквания отговор.

— Ами отиде в градината още преди изгрев и се върти там — обясни му Джефри.

— Когато отивахме да доим кравите, тя се беше навела върху плета и си говореше сама — добави Стюарт.

— При това на латински — намеси се с пророчески глас Джефри, като че ли точно това доказваше, че Кристиана се е побъркала.

— Наведена над плета ли? — повтори Гарет, като се чудеше да вярва ли на братята си.

— Аха, а когато я попитах какво прави, тя каза, че наблюдава къде падат слънчевите лъчи. Нещо май й липсва, Гарет.

— Наблюдавала къде падат лъчите? — повтори отново думите на брат си Гарет, като силно смръщи вежди. — Сигурни ли сте, че е казала точно това?

Джефри кимна:

— Аха. Аз я попитах за какво й е да знае, а тя ми отвърна, че това не ме засягало.

— А пък като се връщахме, тя беше застанала зад онези храсти и здравата ги ругаеше.

Стюарт пусна изпразненото ведро и то издрънча на пода.

— Това звучи доста разумно — отбеляза Гарет. — Къпините наистина са голяма напаст.

Братята му се спогледаха.

— Но не и за „Нейно величество“ — възрази Стюарт. — Откъде тя би могла да знае по какво се различават къпините от картофите, например?

Гарет повдигна рамене:

— Отде да знам? Щом не ругае мен или не припада в кухнята, нека се върти около къпинака до плета.

— Абе, загубила си е проклетия акъл — повтори тихо Джефри, като взе в ръка празните ведра.

— Е, дори и да е така, ние какво можем да направим — отвърна Гарет. — Хайде, момчета, трябвате ми на полето. Не можем да чакаме да завали дъжда. Днес ще трябва да напълним варелите с вода и да започнем да поливаме.

Джефри и Стюарт не изглеждаха ентусиазирани от това, което трябваше да свършат.

— Хайде, горе главите! — окуражи ги Гарет. — Отиваме всички довечера в „Счупеното гърне“ и ако искате, ще се натряскаме.

При споменаването на любимата им кръчма, двамата се развеселиха.

— Не съм виждал Поли от месец — каза Стюарт. — Ето, това се вика жена! Мека като стар ботуш и сочна като праскова.

— А не като тази лудата, дето обикаля градината — съгласи се Джефри.

— О, я стига! — заповяда Гарет. — Отивам да намеря Ричард. Ще се срещнем при плевника.

Кристиана изкорени няколко плевела, хвърли ги зад себе си и огледа тънките като паяжина стъбълца, които бе освободила от бурените.

— Диантус — прошепна тя. — Така ми се струва. Или кичесто лютиче. Ще трябва да почакам и ще видя.

Тя измъкна от джоба си ножица и започна да изрязва някои от клоните на къпините, които се бяха увили около бодливия храст от жълти рози.

— Смърт, смърт за теб, грозно растение! — говореше тя, докато вадеше трънчетата от нежните си пръсти. Хвърли отрязаните клонки зад оградата, върна се и продължи работата си. „Рози — повтаряше на себе си, като гледаше отворената книга, която бе получила от Даниел. — Розите се подрязват под цвета на пет листа надолу, за да им се помогне да растат здрави.“

Тя подряза розите, но с много по-голяма нежност, отколкото нахалните къпини, като гледаше да остави по няколко стръка с пъпки, и разглеждаше внимателно цветовете, които бяха успели да оживеят под бъркотията от бурени и листа.

„Слаба и бледна е розата — цитира тя, — която не е наторена. Трябва близо до стъблото да се постави говежди или кокоши тор и да се покрие със слама.“

Беше започнала да почиства бурените и повехналите цветя преди час и въпреки че още беше рано, цялата вече бе потънала в пот. Слънцето грееше върху гърба й, а косата й бе пълна с листа. Коленичи и започна да разглежда китка избуяли листа, под които високите стъбла се бяха проточили като гладни към слънчевите лъчи.

— Делфиниум Консолида! — възкликна тя триумфално като се надвеси към малките пъпки, от които се загатваха тъмносини листенца. — Ралица! Ти можеш да останеш — каза благосклонно тя. — Обичам красивите тъмносини цветове в съчетание с розовината на розите. Много съм ви благодарна. Но ти — тя бе извърнала вече веселото си лице към познатия й лапад, — ти ще се махнеш от тук. Достатъчно си прораснал навсякъде наоколо. — Тя силно издърпа растението с корена и го хвърли при къпиновите клони оттатък оградката.

— Дискриминация от страна на аристокрацията над простите маси — чу глас зад себе си и видя Ричард и Гарет застанали зад гърба й.

— Я върви по дяволите! — каза с любезен глас на Ричард и продължи да работи.

Те двамата с Гарет се засмяха.

— Какво правиш? — пристъпи напред Гарет. Уплашеният вик на Кристиана го накара да спре и той погледна надолу, където сочеше изцапаният й пръст. Точно до ботуша му имаше нежна клонка.

— Нигела Дамасцена — обясни тя — или челебитка. Можеш да я наричаш както искаш, но да не си посмял да я настъпиш!

Гарет се вгледа в тънкото растенийце, което му се бе сторило просто трева.

— Както кажеш — каза той най-после, зачуден на интереса на Кристиана към отдавна изоставената градина. Тя бе почти изчезнала под листата на някакъв храст.

— Сините и розовите могат да останат — чу се гласът й. — Също и червените. Но Календула Официналис не е за това място. Ти ще цъфнеш с много ярък цвят. И ще разсейваш погледа. Все едно да се съчетае оранжево ветрило с розова рокля.

— Боже опази! — прошепна Ричард.

Кристиана се надигна изпод листата. Един клон се беше заплел в косата й.

— Хайде, махайте се! — нареди тя. — Пречите ми. — Тя заразглежда показалеца си, в който се бе забил трън. Вдигна пръст към устата си и изтръгна трънчето със зъби. Гарет се усмихна приятелски.

— Ето — каза той и измъкна от джоба на брича си чифт кожени ръкавици. Пресегна се над храста и й ги подаде. Тя ги прие, без да каже дума, и изчезна в храстите като заек.

— Хайде — подкани Гарет брат си. — Тук се извършва революция и мисля, че сега аристократите побеждават.

Те се насочиха към полето, като се обръщаха назад при всеки триумфален вик и смях откъм градината.

— Фритилария Мелеагрис! — възкликваше Кристиана. — Ако се грижим за нея внимателно, ще порасне поне метър и двадесет.

Привечер тухлената пътека между лехите вече се виждаше. Килимът от мъх, листа и клони, който я покриваше, беше грижливо остърган и изнесен извън градината. Двата реда лавандула, които я обграждаха, изглеждаха рехави, но щяха да израснат сега, когато вече не ги задушаваха бурените. Плевелите вече ги нямаше, а високите цветя бяха подирени и завързани за здрави пръчки, забодени до тях в земята. Самата почва бе разрохкана, кафява и напоена, а растенията, като че ли също бяха доволни от чистката.

Сега мястото приличаше повече на градина, отколкото на джунгла. Самакитката обграждаше предната част и розовите й цветчета се подаваха красиво под светлозелените листа. Имаше също теменуги и миниатюрни виолетки, оцветени в кадифено тъмнолилаво, с блестящи жълти точици в центъра. Зад тях се виждаха камбанките — като разперени фустички в розово и лилаво, наведени срамежливо на стъблата си и приятно благоухаещи шибои в лилаво, кремаво и ярко тъмночервено. Камбанки в светлосиньо и бяло се гушеха до тъмната тухлена стена заедно с кученцата. Името на последните на английски звучеше толкова смешно в устата на Кристиана — изричаше го бързо и рязко.

Беше работила цял ден като луда и беше изкоренявала, рязала, подреждала храсти, клонки и цветя, докато ръцете й затрепериха. Когато вече чистеше пътеката, главата я заболя. Но болката не се забелязваше толкова при възхитителния вид на цветята в градината. Тя продължаваше да се учудва на тяхната воля за живот, въпреки че не им бяха обръщали внимание. Чудеше се на упорството на мъничките незабравки, които, макар и толкова крехки, бяха протягали в продължение на години главичките си към слънцето и бяха оживели…

„Като мен“ — помисли си тя и разбра, че иска да направи така, че цветята да оживеят. Не за да покаже на Гарет или Ричард, или на който и да е от другите, колко „полезна“ и умна е тя. Искаше да ги оживи просто, защото бяха красиви такива, каквито са.

В края на деня Кристиана вече беше изтощена. Тя седна върху студената пътечка и опря гръб на едно дърво, неспособна да се помръдне повече. Раменете я боляха, ръцете й туптяха от болки, гърба си чувстваше като прекършен. Лицето й бе изгоряло. Дори и без да се погледне, усещаше, че е силно зачервена под слоя мръсотия и пот. Разпраната й пола беше цялата изцапана и се нуждаеше от поправка, защото и дантелите се бяха отпрали и поразкъсали из тръните. Цялото й тяло бе потънало в пот. Беше гладна, но нищо на света не можеше да я накара да стане. Тя затвори очи и си представи градината след няколко седмици. Опита се да види ярките цветове и красотата на цветята, когато се съвземат. Но и това изискваше да положи усилие.

— Умряла ли си?

Тя отвори очи с доста голямо усилие и видя Гарет, застанал пред нея с весела усмивка. Ръцете му бяха удобно пъхнати в джобовете на брича, а ризата бе широко отворена на врата му. Залязващото слънце оцветяваше косата му в яркочервено.

— Я се махай — гласът й звучеше по-скоро уморено, отколкото ядосано, и тя отново затвори очи. Стъпките му се отдалечиха, но после се върнаха и Кристиана любопитно поотвори едното си око. Беше донесъл дървено ведро, пълно с вода и й предлагаше чаша. Тя я прие с благодарност и изпи водата на един дъх. Струята премина през гърлото й студена, освежаваща като лед.

— Свършила си добра работа — каза той с леко учудване. — Не мислех, че за един ден ще свършиш толкова много.

Кристиана се засмя.

— Утре ще ти изпратя Джефри и Стюарт — продължи той. — Ще ги накарам да подрежат клоните. Тук трябва да има повече слънце.

— Мразя слънцето — измърмори тя.

Гарет се засмя и показа здравите си бели зъби.

— Лицето ти е червено. Там, където не е мръсно, е силно зачервено.

Кристиана затвори очи, а когато заговори, гласът й бе далечен и замечтан:

— Във Версай си имах собствена вана. Беше покрита с порцелан, с изрисувани рози и лилии. И когато и да поисках, слугинята пълнеше ваната и изливаше половин шишенце жасминова есенция във водата. Никога не ми се е налагало да се мия с ведро или да нося кофи с вода.

— Но слугинята го е правила — възрази Гарет.

Кристиана се замисли над думите му.

— Горката Тереза. А пък аз толкова често забравях да й плащам!

— Чудно, че не те е напуснала — каза Гарет без съчувствие.

— А след банята — продължи замечтано Кристиана — тя подреждаше косата ми и ми помагаше да облека роклята си. Тогава аз ходех на опера, на балет или танци. Или просто отивах да видя Артоа. Ние вечеряхме заедно и понякога аз свирех на цигулка — тя изтананика една лека, приятна мелодия, като си спомняше златното време, когато музиката запълваше целия й живот. — Албиони — обясни. — Толкова е хубаво. Колко много ми липсва музиката! И Артоа. Чудя се дали е жив.

Гарет не каза нищо и след няколко минути се отдалечи.

Кристиана остави лицето си на полъха на лекия вечерен бриз, загледана в златните цветове на пролетния залез.

Гарет се върна.

— Ето — каза той мило, взе ръката й и постави в нея парче сапун. — Най-хубавият сапун на госпожа Хатън. С лавандулово и игликово масло.

Кристиана го поднесе към носа си и вдъхна мекия, чист аромат. Тя погледна към Гарет и видя, че той носи и пешкир в ръката си.

— Ако можеш да ходиш — каза той, — ще те заведа до езерото да се изкъпеш. Това е най-хубавата баня между дърветата след усилената работа през деня. — Той се засмя на глас при вида на смесеното със съмнение желание, което се изписа на лицето й. — Ще стоя с гръб и ще те пазя. Не бъди такова бебе. Езерото е студено и чисто, а ти миришеш на прасенце.

— Мръсник — промърмори тя, но му подаде ръка, да й помогне да стане. Тръгна подире му през ливадите и нивите към зелената гора, а тялото я болеше и не можеше да устои пред изкушението да се потопи в студена, бистра вода.

Тревата на пасищата вече изсъхваше под яркото слънце през деня и сега миришеше сладко и свежо. Овцете изглеждаха като претоварени в тежките си зимни руна. Кристиана се засмя от удоволствие, като видя агнетата, които тичаха около по-възрастните овце.

— Как могат да скачат така в тази жега?

— Както децата — отвърна Гарет и се усмихна широко. — Те винаги играят, независимо дали грее слънце, или е паднал дълбок сняг. Така им е весело…

Той с лекота прескочи ниския зид, който обграждаше ливадата и подаде ръка на Кристиана. Тя го последва, но тежките фусти и широката пола на роклята й пречеха да прескача тъй леко препятствията.

— Глупави дрехи — отбеляза Гарет. — Когато нашата Вики живееше у дома, тя почти половината от времето носеше панталоните на Джеймс.

На Кристиана вече й бе ясно защо. Тежкият, стегнат корсет на роклята се впиваше в ребрата й. А многократните пластове на фустите тежаха и се заплитаха в краката й. Гърбът й бе мокър от пот. Тя последва Гарет в гората и се зарадва, че най-после бяха на сянка.

— Това е пътеката на кравите — обясни той, като я поведе по една криволичеща пътека. Кристиана беше твърде изморена, за да отговори. — Не е далеч — продължи Гарет. — А когато се изкъпеш, ще се чувстваш прекрасно.

— Предпочитам да съм си легнала в леглото и да имам слугиня, която да ми напълни ваната — измърмори Кристиана. — Ето, на това му викам аз прекрасно.

Гарет й хвърли раздразнен поглед:

— Съжалявам Ваше височество. Но си мисля, че трябва да сте доволна от това, което имате в момента.

Кристиана го загледа.

— И какво имам? — запита го тя.

— Освен лошия си характер и арогантно държание ли?

Тя не каза нищо.

— Имаш живота си. Имаш здрав покрив над главата си и храна. Имаш брат, който те обича и един глупав роднина, който те води да се изкъпеш и да поплуваш в най-приятното местенце, а би могъл сега да си пие бирата в „Счупеното гърне“. И защо го правя? Сам не мога да си обясня. Ти си най-неблагодарната малка вещица, която съм имал нещастието да срещна някога.

Те стояха на пътеката сред гъстата зелена гора и се гледаха, докато Гарет най-после й обърна гръб и продължи напред. Кристиана подхвана мръсните поли на роклята си и го последва бързо.

— Ти не ме харесваш, нали? — попита тя след малко.

Гарет я погледна през рамо с учудени очи.

— Ами не си много приятна, нали? — отвърна й той. Обърна се напред и продължи да върви.

Кристиана се замисли. Приятна ли? Интересувала ли се е изобщо някога дали е приятна на някого, или не? Кой знае поради каква необяснима причина, сега се почувства засегната.

— Прасе такова — прошепна тя, като внимаваше да не я чуе. И това я накара да се почувства по-добре. Тя вирна гордо нос и веднага се спъна в един камък. Тънкото извито токче на обувката й се счупи.

— Л… л…! — изруга тя.

Пред нея Гарет се изсмя.

— Да не си настъпила някое — попита той. — Нали ти казах, че това е пътеката на кравите.

— Я стига! — изсъска Кристиана и закуцука подире му на счупен ток.

Глава 7

Езерцето беше малко. Водата — хладна и прозрачна — отразяваше зеленината на околните дървета и я канеше да се потопи. Високите дървета и храсти обграждаха леко наклонения бряг и блестяха, огрени от лъчите на залязващото слънце. Кристиана вдъхна свежия мирис на водата и силния аромат на затоплените от слънчевите лъчи листа.

— Красиво е — каза на Гарет, докато прескачаше един пън. Под краката й клонките изпращяха.

Той се усмихна:

— Да, красиво е. Макар, че не е вана от порцелан с рози и лилии.

Кристиана стоеше нерешително със сапуна в ръка.

— Ще седна с гръб на този пън — каза Гарет, като забеляза колебанието й. — И ще стоя с гръб към теб.

— И внимавай да не се обръщаш — отвърна тя с предупредителен тон, а бузите й пламнаха от горещина и притеснение.

Той въздъхна нетърпеливо.

— Ама, за бога, ти наистина си въобразяваш много. Да не мислиш, че си толкова дяволски красива, че съм те довел тук да те разглеждам скришом? Ти не си моя тип. Много си дребна и кокалеста от една страна, а от друга — си с доста остър характер. Жените, които харесвам, са меки и добри…

— Добре де! — избухна тя и очите й помрачняха. — Хайде, махай се!

Въпреки че беше обещал да не гледа, Кристиана все пак се скри зад храстите да се съблече, а бузите й продължаваха да горят. Като се огледа бързо, за да се увери, че наоколо няма никой, тя се плъзна по тревистия бряг и се натопи във водата, като държеше здраво сапуна в шепа.

Щом хладката вода покри тялото й, тя извика от удоволствие и започна бързо да мие праха и потта, които тормозеха нежната й кожа през целия ден. Не, наистина не приличаше на порцелановата вана. Беше много по-хубаво.

Тя се потопи до шия във водата и се засмя от удоволствие, когато меката тиня обхвана изморените й пети. Плискаше лицето си с вода и изпитваше удоволствие от хладния й досег с изгорялата кожа на носа и бузите си. Чувстваше се лека като перце. Дори косата й плуваше наоколо и черните къдрици се обвиваха около шията и раменете й като мокра коприна. Разпери ръце настрани във водата и едва сега усети как туптящата умора от работата, като че ли изтича в хладните дълбини на езерото.

Въздухът бе изпълнен с птичи песни — приятни и силни — като звуците на флейти. Златни слънчеви лъчи се промъкваха между листата и проблясваха върху водата, а безоблачното небе приличаше на купол, издигащ се от върховете на околните дървета.

Кристиана се чувстваше като нимфа сред горската красота. Никога досега не беше изпитвала подобно райско чувство, каквото изпитваше сега, при допира на тази чиста вода до кожата си. Никога не беше се чувствала толкова леко и щастливо. Приятно миришещият сапун бе мек и пенлив. Тя разтри силно косата си и я изпълни с пухкава пяна, която отми цялата умора. После потопи глава във водата. Когато изплува и разтърси коси, се засмя на глас от удоволствието, което изпита от кристалночистите капки, сипещи се по водата наоколо.

— Харесва ти, нали?

Ръцете й инстинктивно се вдигнаха да прикрият гърдите, въпреки че бяха под водата. Тя извърна глава и видя Гарет, който беше седнал на пъна и се усмихваше широко.

— Обърни се с гръб! — извика тя със зачервени бузи и усещане за паника, която я обхвана изведнъж.

— Не ставай глупава. Не мога нищичко да видя. Пък и да можех, няма да е нещо невиждано.

Той хвърли поглед към струпаните й на куп дрехи, взе един от дантелените жартиери и го заразглежда с добродушна усмивка, като опипваше бялата дантела и розовата копринена закопчалка във вид на розичка.

— Красиво — отбеляза той.

Кристиана го гледаше, а доброто й настроение се изпаряваше бързо.

— Приличаш на мокро коте — добави Гарет, като пусна обратно жартиера върху купчината дрехи и отново се обърна към нея.

— Благодаря за комплимента. А сега се махай.

— Как е водата? Студена ли е?

Кристиана се чудеше дали недочува или просто се наслаждава на неудобството й. Реши, че сигурно е второто.

— Водата е чудесна, благодаря. Няма ли да се обърнеш с гръб?

— В интерес на истината искам да ти кажа, че имам намерение също да вляза в езерото.

Абсолютно паникьосана, тя се обърка за момент.

— Да не си посмял!

— Защо? — попита я през смях. — Има достатъчно място.

Той съблече ризата си още докато говореше и сърцето на Кристиана трепна и се замята силно в гърдите й. Не, не може да бъде! Просто той не може… Тя диво се огледа, но наоколо не се виждаше място, където би могла да се скрие, освен в сянката на дърветата.

Започна да отстъпва, но водата ставаше все по-дълбока и в един момент загуби дъното под краката си. Размахвайки силно ръце, тя търсеше да се хване за нещо. Но наоколо наистина нямаше нищо и водата се сключи над главата й. Поиска да извика и водата изпълни устата й, а тя се изплаши още повече. Инстинктивно се опита да поеме въздух и нагълта още вода. Размахваше диво ръце и за момент успя да се издигне над водата. Задушаваше се и се опита да поеме дъх, но веднага потъна отново в тъмната зеленина на водата. Боляха я гърдите, а ръцете не можеха да се хванат за нищо. Вече не знаеше къде е горе и къде — долу. Чувстваше, че дробовете й ще експлодират. Пред очите й блестяха ярки отблясъци и усещаше как тялото й потъва все по-дълбоко в тъмнината на езерото. Изведнъж нещо я обхвана през кръста със страшна сила и я заблъска нагоре. Тя започна да се бори с ръце и крака. После достигна повърхността заслепена, задавена и кашляща. Плюеше вода и се опитваше болезнено да поеме дъх, все още опитваща се с ужас да се освободи от нещото, което яко бе обхванало тялото й.

— Стига си се блъскала. Измъкнах те. Стига си се бутала, защото пак ще потънеш. Вече си навън, всичко е наред. — Думите достигнаха до съзнанието й чак след минута. — Стой мирно и дишай.

Когато най-после разбра, че Гарет я държи на ръце, тя се отпусна с облекчение, но ръцете й инстинктивно се вкопчиха в раменете му. Кашляше и въздишаше със здраво стиснати очи и гръдният й кош рязко се издигаше и спускаше. Той я потупа по гърба.

— Добре, добре. Дишай бавно и дълбоко. Не бързай толкова, че ще ти стане лошо. Опитай се да се отпуснеш и дишай дълбоко и бавно.

Тя трепереше цяла, но се опита да изпълни указанията. Най-после пред очите й просветна и шумът в ушите й намаля. Едва сега осъзна, че е гола и се е вкопчила в този мъж, като е обвила здраво ръце и крака около тялото му, а голите й гърди се притискат към топлата му кожа. Тя се вцепени.

— Добре — продължи да шепне той, а потупването по гърба й се превърна в леко, нежно галене. — Господи, как ме изплаши! Скочих направо, както си бях с панталона. Ама каква си малка, пък как яко удряш!

Усещаше горещината на тялото му и леко потръпна. Гласът му беше нежен като лекото плискане на водата.

— Сега по-добре ли си? Пое ли си дъх?

Тя се опита да отговори, но гърлото й се беше свило. Чувстваше го странно стегнато, но това нямаше нищо общо с нагълтаната преди това вода. Усещаше нежната като кадифе длан върху гърба си и трепереше…

— Кристиана?

Тя не можеше да говори. Зърната на гърдите й се бяха вдървили от усещането на топлата кожа на неговите гърди и тя се притесняваше силно от това, че бе стегнала краката си около бедрата му и се бе притиснала силно в него. Хладната вода се плискаше между телата им.

Учуден от мълчанието, той вдигна с ръка брадичката й, за да я погледне в лицето. Кристиана отклони поглед, за да не вижда тревогата в очите му, която бе заменена от объркване, а после се превърна в разбиране.

— О, боже! — прошепна Гарет, като видя почервенелите й страни и блясъка в очите й — О, боже!

Ръката му погали бузата й леко, като с коприна. После силните му пръсти се насочиха към леко разтворените устни. Тя не можа да се сдържи и впи устни в тази топла кожа с мирис на езерна вода. Усети как той се задъха и мускулите му се стегнаха. Чуваше ударите на сърцето му в тишината на леса. Той наведе поглед към нея, отдръпна пръста си от устните и с леко галене отмести мократа коса от бузата й.

Като че ли стояха така цяла вечност — здраво прегърнати, а хладката вода се плискаше около тях.

После Гарет й се усмихна с нежна мекота, а очите му заблестяха — хладни и зелени върху обгореното лице.

— Ти ме желаеш — тихо каза той. Каза го така спокойно, като че ли установяваше, че „небето е синьо“ или че „може да завали“.

На Кристиана й се искаше да умре от срам. И макар че тялото й се прилепваше към неговото, сърцето й туптеше като камбана и гърдите й искаха да се притискат още до него, тя излъга.

— Не! Не те желая! — прошепна. Гласът й трепна от изречената лъжа и тя пое дълбоко дъх, почти готова да повтори, когато той покри устните й със своите.

Ако би бил груб, тя сигурно би намерила сили да го отблъсне, но устните му я докоснаха с невероятна нежност, каквато не бе изпитвала досега. Топли и плътни, с нежна настоятелност те се впиваха в нейните, докато тя не почувства желание не само да отвърне, но и да продължи тази целувка. Когато езикът му я докосна, тя бе залята от гореща вълна, която я накара да възкликне леко и гърлено. Той я притисна още по-близко до себе си. Устните му погалиха врата й и тя усети горещия му дъх в ухото си.

— Кажи истината — прошепна той.

Истината беше, че тя трептеше от необясними чувства, че мислеше колко е красив, силен и загорял от слънцето, колко прелестно блестят кристалните капки вода, когато се стичат надолу по раменете му, и че с цялото си сърце желаеше да е проста селска мома, за която добродетелността няма никакво значение.

— Искам да ме пуснеш — най-после с усилие проговори тя.

Той отново се засмя нежно:

— Казах ти, искам истината.

Ръката му нежно галеше зрънцата на гърдите й и тя се извиваше и стенеше от удоволствие.

— Толкова ли ти е трудно да го кажеш? — тихо и нежно продължи той. — Та ти ме желаеш! Толкова е просто да се каже.

— Не — сподавено се възпротиви тя, а той отново се засмя.

— Боже, колко досадно нещо си. Лъжи, докато се задавиш, ако искаш. Но телата не могат да лъжат, Кристиана. Ти разтвори устни като гладно коте, когато ги докоснах, а това — пръстът му погали отново зърното на гръдта й, докато то стана толкова твърдо, че я заболя — твоят хубав малък бюст също не лъже. Тялото ти знае какво иска.

„Така е“ — помисли тя разплакана. Тялото й предателски се стремеше към него, търсеше допира му, гърдите се повдигаха към дланта му, докато целият й гръб тръпнеше.

Той с лекота я облегна на прегънатата си ръка и устните му обхванаха възбуденото зрънце. Устните му бяха твърди и сигурни, езикът — горещ и влажен. Почти бездиханна, тя бе обхваната от гореща вълна, изстена и отхвърли глава назад.

Щом чу този звук, той почти грубо я притисна и отново впи устни в нейните, езикът му галеше нейния с почти неудържимо желание. Едва когато усети, че ръцете й са се заплели в мократа му коса и притискат главата му настойчиво за още по-силна целувка, той се отдръпна.

— Хайде, излъжи ме пак — прошепна с горещ дъх до бузата й. — Ако можеш.

Кристиана не можеше изобщо да проговори. Ръцете му притискаха нежните й бедра под бистрата вода на езерото и тя разбра, че само тънкото платно на панталона, който той не бе успял да свали, я дели от твърдата му възбуда. Искаше да му каже да я пусне, да престане и да се маха. И в същото време искаше да усеща топлината на гърба му под дланите си, да му каже да я целува още, да махне този панталон, за да може да усети изгарящото желание на тялото й. Устните му галеха шията й с нежни, страстни целувки.

— Кажи ми, че ме желаеш — настояваше нежно той. Едната му ръка стискаше леко нежната извивка над бедрото й и Кристиана трептеше. Цялото й тяло се стремеше към неговото докосване. Горещи сълзи пареха в очите й. Устните й жадно се впиваха в чистата, гореща кожа на рамото му.

Устата му отново намери нейната. Той нежно захапа езика й, като че ли го опитваше на вкус. А тя пак простена, усещайки как ръката му се промъква между бедрата й.

Беше загубена… Никога не бе чувствала нещо така приятно и възбуждащо, както сигурните му пръсти, които галеха така нежно и умело. Беше бездиханна, отдадена на пулсиращите, изкусителни тръпки, които преминаваха през тялото й. Бляскави, горещи, огнени вълни.

Без повече да се срамува, тя се извиваше под настоятелната топлина на пръстите му, затворила очи за слънчевите лъчи, които блещукаха по телата им. Когато той започна да й говори нежно в ухото, това я възбуди още повече и под докосването му тя се разтвори за него като розов цвят под слънчевите лъчи.

— Ето така, това е. Ах, да, колко хубаво момиче си. Ти ме желаеш силно. Усещаш ли? Боже небесни, колко си сладка…

Дъхът му пареше нежната кожа на ухото й. Гласът му бе хриплив и нисък, а пръстите му я галеха бързо и умело.

— Не се съпротивлявай на природата, миличко. Остави се просто…

Но тя се противопостави. От гърлото й се надигна див, животински вик. Тялото й се разтърси от горещи спазми, които я заливаха с вълните си един след друг. В ушите й пулсът биеше като барабани. Пръстите й се бяха забили в раменете му и горещи сълзи се стичаха от очите й, когато се притисна силно, тръпнеща, към меката, златиста кожа на гърдите му.

— Миличко… — Той галеше лицето й, целуваше солените от сълзи бузи.

Тя се разтрепери от срам, яд и недоволство заради собственото си животинско държание и отмести ръката му от лицето си.

— Мръсно копеле! — извика на френски. Красивото лице на Гарет изглеждаше глупаво от учудване, когато усети яростта в гласа й. Той поклати глава и отметна мократа коса от очите си.

— Какво?

Кристиана отмести очи от неговия ясен, разтревожен поглед и сви ръце върху белите си гърди. Все още трепереше. Почувства се на показ, унижена. Искаше й се да го набие.

— Кристиана, миличка…

— Не ме наричай така! Стига си ми викал така! Ти, копеле, ти, глупаво, мръсно копеле! — Тя трепереше от срам и ярост. Боричкаше се да се измъкне от прегръдката му.

Той я хвана за раменете и повдигна лицето й със студена ръка.

— Стига! Сири веднага, чуваш ли? — Той не повиши глас, но в очите му блесна ярост. — Какво, но дяволите, ти стана? Да не си побъркана?

— Пусни ме! — Гласът й бе студен, а бузите пламтяха.

Той се засмя, но смехът му не беше щастлив:

— Какво, да те пусна във водата, че пак да потънеш? Успокой се и ми кажи какво не е наред? Аз не те насилих, за бога. На теб ти беше приятно…

Тя извърна унизено глава.

— Ах, значи това било — каза той и замълча. Кристиана се смръзна при мисълта какво ще й каже след малко. — Ах, проклета, малка снобка.

Тя погледна към него под завесата от коса, която покриваше лицето й, и замръзна при вида на хладната ярост на лицето му.

— Ти, малка, проклета снобка — повтори той бавно. — Това не можа да понесеш, нали? Ако бях граф или принц, щеше да е друго, нали? Щеше да положиш хубавата си главица на рамото ми и да ми чуруликаш в ухото. Но не можеш да понесеш мисълта, че си се извивала и стенала в ръцете на един проклет селянин, нали? Както всяка обикновена малка курва би го направила.

Кристиана не знаеше какво да отговори, а лицето й пламтеше от срам.

Гарет остана мълчалив за малко с блестящи от ярост очи и стиснати в твърда линия устни. После я вдигна с яките си ръце, занесе я на брега и я пусна грубо на плиткото.

— Взимай си дрехите и марш вкъщи, момиченце. И повече не се закачай с мен. Защото следващия път, когато ме погледнеш с големите си сини очи и притиснеш хубавите си бели цици до мен, ще получиш повече, отколкото очакваш. Аз не съм от онези проклети царедворци, с които можеше да си играеш игричките.

„Не, изобщо няма нищо общо с тях“ — помисли Кристиана, като гледаше как той отново се спуска във водата. Приличаше на езически бог с дългата си мокра коса, падаща върху твърдите мускули на раменете и широкия гръб, осветен от косите лъчи на слънцето.

Тя остана на място, като бършеше сълзите от срам и ярост с трепереща ръка, докато той се гмурна с плясък във водата и заплува с дълги, сигурни загребвания. Тя погали с пръст роклята, но мекотата и нежността й не я удовлетвориха. Изцапаната дреха не беше приятна за обличане върху чистата кожа. А докато се прибираше през мълчаливата гора, тя тихичко ругаеше. Чудеше се как ще може да го погледне отново…

— Мосю Ларкин?

Гарет стреснато вдигна поглед от счетоводната книга и от писалката покапаха черни капки мастило върху внимателно подредените колонки от цифри. Той въздъхна и остави писалката с явна досада.

— Влез де.

Тя пристъпи в стаята с походка на царстваща принцеса, с високо вдигната глава, студено и високомерно изражение на лицето си. Беше се облякла с много внимание, забеляза той. Носеше рокля от сиво-зеленикава коприна. Стегнатият корсаж повдигаше гърдите й, които се виждаха закръглени и нежни под набраната дантела на квадратно изрязаното деколте. Беше вдигнала косата си на висок кок с внимателно подредени къдрици, които после се спускаха над тънките рамене.

Изобщо не приличаше на малкото мърляво същество, което го бе следвало към езерото. Това беше аристократка, безукорна и истинска.

Той посочи към очукания стол срещу бюрото си и тя седна, като се извърна грациозно, а полите й изшумоляха при движението. Косата й блестеше на светлината на свещите.

Той не каза нищо. Просто седеше и я чакаше да заговори.

Тя прочисти гърлото си:

— Аз… аз мисля, че повече не мога да остана тук.

Гарет кимна, като се опитваше да не се усмихва на официалния й тон:

— Много добре. Къде ще отидеш?

Тя повдигна едната от тъмните си вежди:

— В Ню Орлеан, разбира се. При брат си. Това като че ли е единствената възможност.

Гарет отново кимна и взе писалката.

— Много добре. Много умно решение. Приятно пътуване. — Той се наведе над счетоводната книга и в стаята настъпи тишина, нарушавана единствено от скърцането на перото върху хартията.

— Мосю Ларкин?

Той вдигна поглед и се усмихна.

— Моля?

— Мислех… тоест… Всъщност аз нямам пари за пътуването.

— Ясно. Е, да, пътят е дяволски дълъг и не мога да твърдя, че плуваш достатъчно добре, за да успееш да го изминеш. Ще имаш малко проблеми, нали?

— Можете ли да ми заемете пари? — изрече бързо думите тя. Явно й беше трудно да го каже.

— А-а, ясно. Разбрах. Значи общественото ми положение е достатъчно високо, за да ти дам пари, за разлика от… някои други неща. — Той се наслаждаваше на червенината, която заля бледите й бузи и на начина, по който бе прехапала устни.

— Да — отвърна тя тихо, като избягваше да го погледне в очите.

— Кристиана?

Тя бързо вдигна поглед. В красивите й сини очи ясно можеше да се види надеждата.

— Не!

Тя се стегна. Тъмните вежди се смръщиха и устните се изпънаха.

— Защо? — попита тя.

Гарет се облегна назад и се протегна мързеливо.

— Защото не искам да ти услужа.

Лицето й побеля от ярост.

— Аз не мога повече да остана под този покрив!

— Ама няма такова друго проклето място, където да идеш.

— Може да се настани в колибата на чичо Елдън.

Гарет и Кристиана бързо се извърнаха към вратата. Там бяха застанали Джефри и Стюарт с очи, изпълнени от любопитство.

— Хич даже не може — възрази Гарет.

— Ама тя не е под този покрив, нали? — настоя Джефри.

— Моля, кой е чичо Елдън? — попита Кристиана.

— Няма да те безпокои. Той е умрял — обясни весело Стюарт.

— Казах вече, не! — въздъхна Гарет.

— Кой, по дяволите, си ти, да не си крал? — попита Джефри, готов за спор.

— Да, бе, кой, по дяволите, ти е дал право да се разпореждаш? — намеси се и Кристиана.

— Я недей да ругаеш! — сърдито й се сопна Гарет.

— Що пък, щом иска, нека ругае — обърна се Стюарт към по-големия си брат. — Много ми харесва как го казва „ой по девола ти дал да се нарежда“.

Двамата с Джефри се изхилиха глупашки.

— Колко сте пили? — попита ги нетърпеливо Гарет.

— Малко — отвърна Джеф, а Стюарт добави: — Достатъчно, колкото да ни се замотаят главите. — Те се спогледаха.

— Малко — побърза да повтори Стюарт.

Гарет подпря главата си с ръка.

— Проклети глупаци — измърмори той. — Нали не сте забравили, че утре започваме стригането на овцете?

Стюарт се оригна. Кристиана се сви.

— Защо Нейно величество иска да си иде? — попита Джефри.

— Може би заради лошия ти дъх — отвърна Стюарт.

— Може би защото се оригваш — върна му го Джефри. — Поли питаше за теб — съобщи Стюарт на Гарет, като намигна. — Каза да ти предам целувки.

— Не бих го направил на твое място — обърна се Джефри към Стюарт. — Я го виж колко е сърдит.

— Нямате ли си друга работа? — намръщено ги попита Гарет.

— Не, никаква. Защо Кристиана си отива?

— Не си отива.

— Отивам си — възрази Кристиана, като вирна упорито брадичка.

Ричард промуши глава през отворената врата.

— Къде отива тя? — попита, докато дъвчеше някаква пилешка кълка. Зад него кучето чакаше с размахана опашка да получи кокала.

— Ще ходи да живее в колибата на чичо Елдън — отвърна Джефри. — Здрасти, Доги. Ех, каква си добричка!

— Няма — изсъска Гарет.

— Е да, там има и бездомни кучета…

— Не е заради кучетата. Кристиана няма да отива в колибата на чичо Елдън!

— Ако реша, ще ида. Кой е чичо Елдън?

— Умрял е, нали ти казах. Беше един луд старец.

— Тогава значи няма да се сърди, ако аз се настаня в колибата му.

— Глупава кучка — изръмжа Ричард и всички го погледнаха изплашено. — Доги, не Нейно величество — обясни той и всички погледнаха към кучето, което хрупаше кълката заедно с костите.

Стюарт и Джефри избухнаха в смях. Гарет сърдито стана от стола си.

— Вън! Всички! Вън! Ти не! — обърна се към Кристиана. — Ти си сложи задника на стола и не мърдай!

— Кво му стана, по дяволите? — попита Ричард.

— Е, ’ой наль и проклет краль — отвърна Стюарт, като имитираше говора на Кристиана и получи поглед изпод вежди от нея и блъскане по рамото от Джефри.

— Вън! — повтори Гарет към братята си и те побързаха шумно да се измъкнат. Гарет тръшна вратата подире им и се върна към стола си.

Там се беше настанило кучето и се правеше на заспало. Гарет го изтърси от стола си. То тупна на пода и се промъкна към Кристиана, където се настани до копринената рокля и загледа с укор към господаря си.

— А сега — каза Гарет — нека се разберем. Колибата на чичо Елдън е всъщност една съборетина оттатък пасището до хълма и не може да служи за нищо друго, освен за подслон на мишки. Тя е стара и мръсна и аз я използвам, за да складирам разни боклуци.

— Махни ги оттам тогава — каза Кристиана. — А що се отнася до мишките, сигурна съм, че те няма да са и наполовина по-досадни от братята ти.

Гарет я погледна и отметна косата от челото си:

— Не ми нареждай какво да нравя. Ако искаш да се махнат боклуците, махни си ги сама. Аз имам достатъчно друга работа, вместо да стоя, готов да изпълнявам заповедите ти като някой проклет лакей.

— Значи мога да ида там?

— А какво ще ядете, Ваше височество?

Кристиана се обърка.

— Не бях помислила за това.

— А, дребни детайли. Добре де, брат ти нали те остави под наша закрила. Няма да те оставя да гладуваш.

— Чудесно. Ще си нося храната там и ще ви се отплатя, като довърша с подреждането на градината и отглеждането на цветята. Нямам намерение да ви бъда длъжница.

Гарет въздъхна.

— Кристиана, ако проклетото ти желание да бъдеш по-далеч от мен е толкова неудържимо, тогава добре, иди. Но моля те, спести ми своите високопарни думи й драматично държане. Аз знам защо искаш да си идеш оттук, така както и ти добре го знаеш.

Лицето й порозовя и тя отново вирна брадичка.

— О, и защо?

Гарет се засмя, взе писалката и я топна в мастилницата.

— Защото ме желаеш — отвърна й просто.

Извитите й вежди се събраха и очите й хвърлиха светкавица към него.

— Върви по дяволите! — изсъска тя, докато ставаше от стола и с шумолящи поли напускаше стаята. Доги я проследи с глупав поглед и задраска по пода.

От дневника на Гарет Ларкин:

„15 май, 1790 година

Поляхме източното пасище. Ако не завали скоро, реколтата няма да е добра. Утре започва стригането на овцете. Наехме още петима мъже да помагат.

До една седмица ягодите ще узреят — почти с месец по-рано. Даниел откри някакъв бръмбар по картофите, но не знае какъв е и как да се изчисти.

Кристиана започна да подрежда градината на мама. Оказва се, че е по-силна, отколкото я мислехме. Наблюдавах я, без да искам. Чудя се дали съзнава колко невероятно хубава е. Тя е една от онези жени, които са създадени за обич. И мен ми се струва невъзможно да се отърва от тази мисъл, когато тя е наблизо. Мисля си, че й е вродено, или просто се е превърнало във втора природа. Тя така предизвикателно върти бедра и движи лавата си, че… А устните й са като зрели ягоди и на мен ми се иска да ги целувам, щом ги разтвори, за да каже нещо.

Сочна е като праскова, но не си позволява да се отдаде на «природните желания». Иска ми се да я съборя и да й дам онова, което всъщност толкова й се иска, но би ми доставило по-голямо удоволствие, ако мога да я накарам да си го признае и сама да го пожелае, ако изобщо си го позволи някога…

Господ да ме пази, ако се окаже, че наистина съм се влюбил в нея…“

Глава 8

Тази нощ Кристиана сънува живи, ярки сънища, в които всеки детайл изпъкваше с болезнена яснота.

Тя отново беше в горското езеро и плуваше умело като русалка. Водата се плъзгаше по кожата й като топла и нежна длан, с милиони искрящи по нея диаманти от слънчевите лъчи.

Дърветата около езерото бяха изпълнени с живот. Клоните й шепнеха и кимаха. Листата им блестяха като изумруди на фона на непоносимо блестящото лазурно небе.

Кристиана плуваше със скорост, която не би могла да си представи в будно състояние и се чудеше, дали ако летеше, би се чувствала по същия начин във въздуха.

— Кажи, че ме желаеш — шепнеше Гарет, който се бе надигнал изпод водата. Той също блестеше — кожата му просто бе осветена в златно, а очите му излъчваха зелена светлина — същата, каквато излъчват листата на дърветата. Косата му, мокра и тъмна, падаше върху раменете му.

Водата носеше Кристиана към него и я издигаше нагоре с вълшебна сила. Тя не се съпротивяваше, а се бе оставила на течението. Дърветата като че ли се навеждаха към нея. Слънцето блестеше непоносимо силно и излъчваше горещина, а гласът на Гарет бе топъл и дълбок.

— Кажи го — шепнеше той, а Кристиана се притискаше плътно към него и усещаше как силата и енергията му проникват в нея.

— Желая те — казваше тя и думите бяха сигурно и ясно изречени. Не се срамуваше и не се колебаеше да го каже. Като че ли думите й даваха магическа сила, като силата на някоя благословия.

— Но ти си безполезна, нали — казваше Гарет. — Ти не принадлежиш на това място, нали?

Както бе станало и в действителност, той я занесе до брега и я хвърли там. Но когато тя докосна водата, веднага забеляза, че картината се е променила, както често се случва в сънищата.

Сега тя се плъзгаше по лед — огромно, пусто и студено пространство. Езерото бе замръзнало и бе станало като море с огледално гладка ледена повърхност, достигаща до хоризонта. Дърветата ги имаше, но бяха много, много далеч, безплодни и покрити със скреж, на фона на синкавия леден пейзаж.

Около нея духаше вятър и писъкът му наподобяваше звука на цигулка, а клоните на дърветата се удряха един в друг.

На Кристиана й се искаше да се завие в синята си кадифена пелерина, и тя се появи. Изведнъж се намери отново във Версай, в един зимен ден, който бе отминал отдавна…

Каналите в парка бяха замръзнали и всички си купуваха или наемаха шейни и се пързаляха по блещукащия лед.

„Така е хубаво!“ — каза си Кристиана и се засмя от радост, докато се вмъкваше в шейната близко до Артоа. От другата му страна се бе настанила Габриела и Кристиана си спомни колко красива бе тя през този ден. Беше облечена в прекрасен къс жакет от бяло кадифе, обточено с безценни кожи от черна норка. В златната коса на Габриела, под периферията на шапката й, блещукаха като снежинки диаманти.

— Е, дами — казваше Артоа, — харесва ли ви тази глупост? — Той сочеше луксозната шейна, блестящите кожи за завиване на краката, звънчетата и белите коне. Кристиана се смееше на глас, както тогава, през онзи декемврийски ден преди три години.

— Хайде — викаше Артоа. И леко дръпваше поводите на конете, и шейната се плъзгаше по заледения канал с приятно шумолене.

Те смело задминаваха другите шейни. Студеният въздух и блестящото слънце зачервяваха бузите им. Артоа викаше с удоволствие и конете бягаха все по-бързо. Габриела също се смееше. Двете с Кристиана се радваха на скоростта и на това, че изпреварваха другите. Гласовете им звънтяха в надпревара с пеещите звънчета, а пред очите им се разстилаше широкия път. Те се пързаляха все по-бързо и другите им правеха път, като им подвикваха.

По пейките около каналите се беше събрал народ да гледа как богатите се забавляват и Кристиана виждаше как ги сочат със завист заради красотата и младостта им. Снегът блестеше на слънцето, като диамантите в косите на Габриела, а въздухът беше свеж и остър. Когато най-после Артоа дръпна поводите и спря конете, те и тримата бяха останали без дъх от възбуда и смях. Кристиана и Габриела паднаха назад и се сгушиха в Артоа. В съня си Кристиана си спомняше колко елегантен бе балтонът му от тъмен кашмир със сребърни филигранни копчета на ръкавите и със снежнобял шал.

— Държанието ни е отвратително за хора с толкова елегантно облекло — извика тя, точно както го бе направила в действителност.

Габриела, все още засмяна, махна с облечената си във фина ръкавица ръка, а Артоа каза:

— Нали затова е всъщност толкова смешно!

— Толкова се радвам, че се върнах! — казваше Кристиана и точно в този момент сънят й се обърка. Беше като че ли си е пак там, в миналото, в онзи ден, когато се пързаляха, но тя си спомняше, че това ще се случи по-късно в бъдещето.

— Аз също се радвам, че се върна — казваше с изненадваща сериозност Артоа. — Но нещата вече се промениха. Не виждаш ли?

Кристиана се оглеждаше наоколо към блестящия пейзаж и красивата шейна, към пеещите звънчета на конете и замръзналите дървета, към розовото лице на Габриела.

— Не, съвсем същото си е, както винаги е било — възрази тя. — Нищо не се е променило, Артоа.

— Ами погледни — каза нетърпеливо Артоа. — Само погледни. Това докарва камериера ми до лудост… — Докато говореше, той беше развързал белия си шал и с бързи движения го отдалечаваше от врата си. Главата му се отдели от тялото и падна в снега, като че ли само финия шал я бе държал до сега. Кристиана искаше да изпищи, но сърцето й се беше спряло в гърлото и тя не можеше да издаде звук.

Събуди се изведнъж и се вгледа в мазилката на тавана в стаята си, във фермата на Ларкин. Сивкавата утринна светлина едва започваше да осветява стаята. Къщата бе все още тиха. Тя седна разтреперана в леглото си и притисна пръсти до устните си. Картините от съня й бяха все още мъчително живи в тихата стая. Ясно виждаше трапчинките върху свежите бузи на Габриела в студения зимен ден. Виждаше тежката сребърна бродерия по раменете на Артоа и чуваше гласа му, който другите приемаха за груб, защото говореше бързо и отсечено.

Навън изкукурига петел и този звук й се стори печален в утринния здрач. Сънят й бе толкова истински, че тя почти очакваше да види сняг навън, вместо ярката зеленина на пролетта.

Кристиана изведнъж се почувства съвсем самотна и изоставена и разбра, че дори и да е жив Артоа, за нея той е толкова изгубен, колкото и Габриела.

— Не мога да го понеса — прошепна тя и сърцето й се сви, като че ли някой го стисна. Устните й образуваха тънка, твърда линия и тя заплака тихо, скрита във възглавницата. Скърбеше за приятелите, които бе загубила завинаги, скърбеше за себе си и за огромната, остра болка от съзнанието, че е останала съвсем сама в свят, където за нея няма място. Струваше й се, че ще умре от мъка, защото вече нищо не можеше да направи.

Тялото я болеше от работата в градината, пръстите й туптяха от болка, докато обличаше бледосинята си рокля. Слезе тихо по стълбите и излезе в градината. Там беше хладно и тихо.

Кристиана се изненада от промяната, която бе постигнала. Цветята изглеждаха по-свежи и като че ли бяха пораснали за една нощ. Тя се наведе и погали лавандулата, като вдъхна приятния й аромат. Тази сутрин той беше по-силен от вчера. Розите бяха напъпили, показваха наситено розовите си листенца и тя си помисли колко ли красиви ще бъдат, когато се разтворят съвсем.

Тя бавно се придвижваше между растенията и не мислеше за нищо друго, освен за техните цветове и форми. Как ще цъфтят и как росата ще блести по тях. Как ще изглеждат сочните карамфили и разцъфналите рози, как ще блести лилавото на перуниките.

— Я виж ти — каза тих глас зад нея и тя бързо се обърна.

Беше Даниел, облечен в работно облекло — груба риза с дълги ръкави и стар брич, вместо елегантния зеленикав костюм със стегната вратовръзка, с които ходеше да преподава латински.

— Станала си рано — продължи той. — Излязла си да видиш резултата от работата си ли?

Кристиана кимна не без удовлетворение:

— Изглежда по-добре, нали?

Даниел се усмихна и огледа наоколо с одобрение.

— Много по-добре.

Похвалата му стопли Кристиана. Даниел имаше толкова спокоен и нежен характер, че беше невъзможно човек да не се чувства приятно в негово присъствие. Той постави на земята празното ведро, което носеше, и посегна да откъсне един лист от розовия храст. Отдолу се виждаха жълти петънца.

— Ръжда — каза той. — Когато видиш такова нещо, трябва веднага да отстраниш листа, преди да се е разпространила ръждата.

Кристиана кимна и внимателно заразглежда листа.

— Добре ли си? — попита Даниел, като гледаше с тревога зачервените й очи. — Изглеждаш така, като че ли си плакала.

Кристиана се извърна и се готвеше да му каже да си гледа работата, но той беше толкова мил с тревогата си към нея и толкова любезен, че тя реши да му отговори честно.

— Плаках — отвърна, загледана в лилавите камбанки, и въздъхна дълбоко и мъчително. — Сънувах, че съм пак във Версай и се пързалям с шейна заедно с Габриела и Артоа. Беше толкова истинско…

Даниел кимна и не каза нищо.

— Понякога — продължи Кристиана, — понякога ми се струва, че всъщност сънувам, а онова, миналото, е реално. Че Габриела не е убита, че ей сега Артоа ще влезе и ще каже: „Хайде да пием кафе и да опитаме тази нова пиеса от Моцарт“. Че никога не съм прерязвала гърлото на човек…

Даниел бе толкова изплашен от думите й, че не можа да реагира. Просто постоя мълчаливо.

— А през останалата част от времето? — най-после попита той.

— През останалото време… — започна тя, но гърлото й се сви. Тя хвърли рязко плевела през оградата. — През останалото време имам чувството, че сърцето ми ще се пръсне. Наистина, че буквално ще се пръсне. Понякога се чувствам най-самотната жена в света. Това ми причинява такава болка! Мисля си, че тя никога няма да мине. Идва и си отива на вълни. Милиони пъти през деня си мисля: „О, това ще накара Артоа да се смее!“ или: „Какво ли ще каже Артоа?“, или: „Сигурно Габриела би умряла, ако й се наложи да сложи подобно боне!“ — Очите й се изпълниха неочаквано с горещи сълзи. — А знам, че никога повече няма да ги видя…

— Може би — съгласи се тихо Даниел. — Но ти си много млада, едва на двадесет години си и ще имаш други приятели, които ще те обичат.

— Няма кой знае колко голяма надежда — каза Кристиана, като едва успя да се усмихне насила. — Аз не съм човек, който лесно привлича симпатии и обич.

— Глупости — каза развеселен Даниел. — Аз те харесвам, момчетата също, но по техен си, глупав начин, Гарет също те харесва.

Кристиана изсумтя.

— Глупости — повтори тя и бузите й пламнаха при споменаването на Гарет.

Даниел се засмя.

— Наистина ти си възхитителна личност. Ти си много силна и храбра. Наистина ли си убила човек? — Той го каза така, като че ли това не беше най-ужасното престъпление на света.

— Трябваше — отвърна Кристиана. — Беше ужасно. Ужасно и грозно нещо. Но нямах избор.

— Разбира се, че си нямала избор. Не бих си и помислил другояче.

Те останаха мълчаливи, заслушани в ясното чуруликане на птичките и тихите звуци, които издаваха животните в обора. Тогава Кристиана се пресегна и постави ръката си върху тази на Даниел.

— Благодаря ти — каза тихо, като дори не знаеше за какво всъщност му благодари. Дали за това, че я изслуша, или затова, че не беше възмутен от факта, че е убила човек.

— Няма за какво — отвърна той и я потупа по ръката. После вдигна ведрото и се насочи към кладенеца. — Днес е стрижбата — каза. — Работата започва отрано. Ще имаме и помощници отвън. Къщата ще се напълни. Когато работата приключи, всички ще празнуваме.

Кристиана кимна и се обърна към цветята, за да избере няколко незабравки, които да постави в косата си, като се радваше на бледосиния им цвят. За няколко минути бе забравила решението си да напусне къщата и да се премести в бараката, но звукът от гласа на Гарет, който поздравяваше брат си, я разтърси и тя се върна към къщата, решена да изпълни плана си.

Кухнята приличаше на разбунен кошер. Госпожа Хатън вече пъхаше сладкишите във фурната, режеше шунката на тънки филии и пържеше яйца. Джефри, Стюарт и Ричард пиеха чай и спореха кой от тях ще успее да остриже повече овце, а кучето се мотаеше помежду им и се опитваше да си открадне нещо за ядене. Матю Ларкин седеше също до масата с отворена книга пред себе си, пиеше чай и като че ли не забелязваше шума около себе си.

— Наистина ли ще се местиш в бараката на чичо Елдън? — попита Ричард, като забеляза Кристиана на вратата.

— Да — отвърна тя.

Госпожа Хатън я погледна над пълното си рамо и изсумтя с недоверие:

— Няма да се учудя, ако се върнеш бегом, щом я видиш. Мръсно място.

— Тогава ще го почистя. Какво ми е нужно за работа, моля?

Госпожа Хатън размаха дървената си лъжица като оръжие:

— Виж какво, моето момиче. Днес е тежък ден и за мен, и за всички останали. Нямам време за глупостите ти. Тук ще дойдат много хора, които ще трябва да храня по три пъти на ден. Трябва да сготвя и няма да ми остане време да те уча как да използваш метлата. Най-добре е да се помъчиш да не ни се мотаеш в краката, разбра ли? Нямам време за глупости!

Кристиана се наежи и се готвеше да отговори, но вниманието на всички бе привлечено от конски тропот навън.

— Хайде, време е да вървим — изправи се Джефри. — Да ходим при овцете. Къде е Гарет?

— Тук някъде — отвърна Ричард с уста, все още пълна с шунка. — Може вече и да работи.

Те излязоха и започнаха да се поздравяват с пристигналите приятели и съседи, а Кристиана остана забравена на мястото си. Като се направи, че не забелязва неодобрителните погледи на госпожа Хатън, тя си взе чаша чай и парче топъл хляб и излезе навън на слънце.

Поляната беше пълна с народ, повечето непознати мъже, които викаха и се поздравяваха.

Гарет стоеше до вратата на хамбара и говореше с Даниел и двама непознати. С тях имаше и едно момиче, което беше го хванало под ръка.

Кристиана почувства бързо и неприятно пробождане от ревност. Тази жена беше толкова различна от нея! Тя беше здрава и висока, с впечатляващ бюст, който преливаше от яко стегнатия елек. Бялата й шапка като че ли беше предназначена само да подчертава блясъка на русата й коса. Бузите й пращяха от добро здраве и тя се смееше с хрипкав глас на нещо, което Гарет бе казал току-що, като привличаше вниманието на всички наоколо.

Когато видя Кристиана, тя каза нещо на Гарет и той се засмя, като я тупна приятелски по рамото.

Кристиана остана закована, а момичето се насочи към нея. Раираната й в червено и жълто пола се развя, а златната й плитка блестеше на слънцето.

— Аз съм Поли — съобщи момичето. — От „Счупеното гърне“. А ти си Кристиана. Снощи момчетата бяха долу и ми разказаха за теб. Каква рокля! Френска ли е?

Кристиана погледна към роклята си с небесносини панделки и тънка бяла дантела.

— Не — отвърна тя. — От Лондон е.

Поли изглеждаше разочарована:

— О, исках да видя нещо от Париж.

Кристиана не знаеше какво да й отговори. Значи това беше Поли, която бе изпратила по Стюарт целувки за Гарет. Тя изглеждаше май от неговия тип жени. Сега очите й блестяха недоверчиво, а лицето бе изпълнено с любопитство.

— Я ми кажи — продължи Поли — как ти се харесва животът тук? Накарах брат ми да ме докара във фермата на Ларкин, при всичките тези красиви мъже. Няма да си проспя времето тук… Но не знам от кого да започна.

Когато Поли се засмя, кръглите й гърди се развълнуваха така, като че ли щяха да изскочат от корсажа. Простата триъгълна кърпа от тънък плат около раменете почти не покриваше впечатляващите й прелести.

Кристиана бе поразена от земната хубост на Поли и яркото желание, което блестеше в очите й, когато заглеждаше братята Ларкин. А те се разхождаха по поляната и помагаха на гостите да завържат и настанят конете си.

— Я гледай! — каза пак Поли. — Не са ли най-хубавите? — Тя въздъхна от удоволствие и положи ръка на сърцето си, като че да го успокои. — Като ги гледам, ми омекват коленете, честна дума. Всяко момиче би било щастливо, ако може да хване някого от тях.

На Кристиана никак не й харесваше начинът, по който Поли гледаше Гарет.

— Така ли мислиш? — попита тя със студенина в гласа. Щастливата усмивка на Поли угасна.

— Какво, ти да не си луда? Ами погледни ги, де!

Кристиана погледна Гарет, който стоеше в средата на групата мъже. Той стърчеше с една глава над другите и кестенявата му коса блестеше на слънцето. Ризата показваше яките му гърди, а тесният брич очертаваше дългите, мускулести крака.

— Ех, тоя е най-хубавият! — въздъхна Поли. — По-добър от мнозина. Какво не бих дала да съм на твое място! Това е чудесна ферма, пълна с горещи млади мъже. Хубаво би било да живеех тук. Би ми харесало.

Кристиана се изчерви.

— На мене — не! — каза тя бързо. — Всъщност съм решила днес да се преместя. Искам да отида при брат ми в Ню Орлеан, но Гарет не иска да ми заеме пари.

— Да се местиш ли? — извика Поли и луничавото й лице се изпълни с недоверие. — Защо? И къде ще ходиш?

Кристиана се направи, че не чува първия въпрос.

— Гарет каза, че мога да отида в бараката на някой си чичо.

— Какво? На чичо Елдън ли?

Кристиана кимна.

Поли поклати глава.

— Ама защо? — учуди се тя. — То е едно малко и мръсно местенце. Поне такова беше, когато го видях за последен път. Целият таван е в паяжини.

На Кристиана не й се искаше да разбере какво е правила там Поли, че си спомня тавана с паяжините.

— Още не съм го видяла — каза тя. — Тъкмо се готвех да поискам от госпожа Хатън малко сапун и… и каквото още трябва, за да почистя бараката.

Поли се извърна към Джефри и Стюарт, като минаха с бъчонка бира.

— Хей, запазете ми малко! — извика им тя весело. — Днес ми е свободен ден и имам намерение да се повеселя!

— Ох, нямам търпение — отвърна й Стюарт и се ухили.

Поли отвърна със закачлива усмивка и отново се обърна към Кристиана.

— Ти някога преди чистила ли си барака? — попита тя, като оглеждаше със съмнение фината рокля на цветчета, белите фусти с дантела отдолу и красивите панделки.

— Не — отговори Кристиана. — Пък и не мисля, че госпожа Хатън би ми казала какво да направя. Тя май не ме обича.

— Нито пък мен — с крива усмивка отвърна Поли. — Стара вещица!

Като че ли я повикаха… Вратата се отвори с трясък и госпожа Хатън се показа, за да изнесе навън едно ведро вода. Хвърли недоверчив поглед към двете момичета, изръмжа нещо на висок глас и отново изчезна в къщата. Звучният смях на Поли зарази и Кристиана и двете се закискаха весело. Откъм поляната Гарет гледаше към тях и изглеждаше леко изплашен.

— Хайде — нареди Поли и хвана Кристиана за ръка. — Аз ще ти помогна в чистенето, макар да мисля, че си луда, дето искаш да се махнеш от тук. Сигурна съм, че Виктория е оставила някоя дреха, която да можеш да облечеш. С тази рокля не може да чистиш.

— Ама госпожа Хатън каза да не й се мотая в краката — възрази Кристиана.

— Тогава за нея ще е по-добре да ни даде каквото трябва, за да й се махнем от главата — каза весело Поли. — Иначе ти ще си загубиш целия ден в чистене сама там. Нали не искаш да пропускаш веселбата довечера?

Кристиана не мислеше, че ще загуби кой знае колко, ако наистина я пропусне, но понеже Поли беше въодушевена, си замълча.

— Чакай да ти кажа — прошепна конспиративно Поли. — Ти знаеш ли колко е интересен Гарет, като си пийне няколко бири?

Кристиана се разтревожи. Какво ли знаеше Поли и какво си мислеше за нея?

— Права си, Поли. Не ми се иска да пропусна веселбата. И… мерси, Поли.

Поли се изсмя.

— „Мерси“ — повтори тя. — Я чуй! Кълна се, че твоят акцент ги кара да подивеят!

— Я виж ти! — възкликна Стюарт към Гарет, като наблюдаваше как Поли и Кристиана се запътиха към къщата, хванати за ръце. — Не очаквах, че Нейно височество ще се заинтересува от Поли.

Гарет също наблюдаваше момичетата, които бяха склонили глави една до друга и слушаше как прегракналият смях на Поли се смесваше с по-колебливото чуруликане на Кристиана.

— За какво ли си говорят, а, как мислиш? — Стюарт беше любопитен. А Гарет изглеждаше леко изплашен.

— Не мога да си представя — отвърна той.

— Хайде, братко, давай да се заемем с овцете.

Той хвърли през рамо още един поглед към Кристиана и Поли. Блестящите черни къдрици се бяха допрели до ярката златиста коса. Той се обърна и си наложи да се заеме със собствената си работа.

Глава 9

Поли бутна разнебитената врата на каменната колиба и чипото й носле се сбръчка от неудоволствие.

— Мили боже! — обяви тя, като се вглеждаше в прашната стая. — Ако бях на твое място, бих избягала веднага.

Кристиана надникна зад рамото на Поли и сърцето й се сви. Единствената стаичка беше тъмна и мръсна. По проникващите през отворената врата слънчеви лъчи танцуваше прах. Имаше едно старо легло, постлано с доста неприятно изглеждащи одеяла, купчина мръсни парцали, няколко стари вещи и много боклуци. Всичко това бе покрито с поне два пръста прах.

Кристиана се обърна и погледна назад, към къщата на Ларкини, оттатък светлозелената ливада. Къщата изведнъж й се видя огромна, чиста и удобна.

— Не — най-после изрече тя, като пусна тежката кофа с вода, която бе донесла чак до тук. — Няма да се откажа, особено след като се скарахме и с госпожа Хатън. Ще изгоря в пъкъла, но няма да се върна и да й кажа, че не мога да го направя.

Поли се засмя.

— Разбирам те. Тази стара вещица!

Тя опря метлата, която носеше, на стената и пусна кофите, сапуна и парцалите до нея. Събра златистата си коса под бонето, запретна ръкави над лактите и стегна престилката си.

Кристиана бързо направи същото, като се стараеше да изглежда толкова опитна и решителна като Поли, въпреки че раменете вече я боляха от носенето на тежката кофа.

— Първото нещо, което трябва да направим, е да изнесем цялата тази мръсотия навън — каза Поли, като пристъпи в мръсната стая и огледа купчините, като че ли точно това бяха техните врагове. — После ще я изгорим.

Кристиана я последва. До едната стена имаше почерняло огнище, затрупано със счупени стъкла, а срещу нея беше закования прозорец. Тя измете паяжините от него и го отвори доста трудно. После забута силно тежките капаци, които го закриваха отвън. Поли й помогна и когато най-после капаците се отвориха, вътре стана доста по-светло и можеше да се диша.

Кристиана отстъпи и избърса почернелите си ръце в огромната престилка, която бе взела назаем от госпожа Хатън, и която я обвиваше почти два пъти.

— На светло изглежда даже по-зле — каза тя, като се огледа. — Откъде да започна?

Поли ритна счупения стол:

— Няма значение. Просто трябва да изнесем всичко.

Като се опитваше да не се вглежда в нещата, Кристиана взе в едната си ръка някакъв стар чайник и счупена въдица в другата и започна работа.

— Докато работим, ти можеш да ми разкажеш за Франция — добави Поли. — Наистина ли си познавала кралицата? Наистина ли си имала петстотин рокли?

— Да и не — отвърна й усмихната Кристиана. — Нямах чак толкова дрехи.

Поли изглеждаше разочарована.

— Но имах доста — продължи Кристиана. — А приятелката ми Габриела имаше почти сто. И към всяка рокля — съответни обувки.

— Всичките френски — въздъхна Поли. — Колко хубаво!

Кристиана искаше да й напомни, че всичко това е било в самата Франция, но явно Поли имаше слабост към френското, за разлика от госпожа Хатън, която не одобряваше точно това.

— Да, всичките френски — съгласи се тя. — А пък освен това си имаше и собствен фризьор и пет малки кученца. И всяко имаше нашийник с диаманти.

— Диаманти за проклетите кучета! — прошепна ужасена Поли и Кристиана вътрешно се съгласи, че това наистина изглежда глупаво. — Аз бих ги изхвърлила тези кученца и бих си оставила само каишките, ако някога ми се случи да видя подобно нещо — добави Поли и Кристиана, на която също й се бе случвало да си помисли подобно нещо, се засмя високо. Двете продължиха да работят.

До вечерта къщичката беше изпразнена от всичко. Бяха оставили само рамката на леглото. Кристиана и Поли, застанали на колене, търкаха с все сила пода и стените с течния сапун, който им беше дала госпожа Хатън. Силната сода щипеше наранените пръсти на Кристиана, но течността много ефикасно отстраняваше мазнината и мръсотията.

— Перли и рози в косите ти — каза замечтано Поли. — Колко ми се иска да ида на опера… А какво ти е подарявал Артоа за рождения ден?

— Обеци — отвърна тихо Кристиана. — На всяка имаше по осем диаманта и по една голяма перла. Голяма колкото нокътя ми. — Тя изправи за момент схванатия си гръб и показа палеца си. После отново грабна грубата четка и затърка пода.

— Диаманти и перли… — отекна гласът на Поли. — А ти… отдаваше ли му се?

— Аз ли?… О! О, не! Нямаше нищо подобно. Той не би го направил. Никога!

— Хм — усъмни се Поли. — Май ми се струва смешна тази работа. Този мъж… особена работа, ако питаш мен.

Кристиана се усмихна, докато Поли поливаше пода с вода.

— Ама ми беше добър приятел.

— Сигурно — каза Поли. — Осем диаманта. Как ми се иска да си намеря някой благородник, който да ми купува обеци! Аз пък бих се „търкаляла“ с него, ако той знае как се прави това.

— Артоа не искаше се „търкаля“ — обясни Кристиана. — Той… ами… той не обичаше жени. Поне не за това…

Поли беше шокирана.

— Какво прахосничество! Ама ти поне опитвала ли си с него?

— О, никога! Той би бил шокиран.

— Смешен мъж — повтори Поли. — След като ти е подарявал диаманти!

Те поработиха мълчаливо, а после Поли се изправи и хвърли мръсната вода през вратата.

— Сега е толкова чисто, колкото изобщо е възможно — заяви Поли. — Ти как мислиш?

Кристиана си помисли, че повече никога през живота си няма да помисли да търка подобен под. Болеше я всичко — от главата до петите, а ръцете си почти не чувстваше от болки. Но трябваше да признае, че къщичката вече изглеждаше добре.

Гладките стени, измазани с хоросан, бяха чисти и светли. Поли бе почистила стъклата на прозореца с оцет, докато те блеснаха като диаманти, а первазите бяха избелени със сместа на госпожа Хатън и също блестяха от чистота.

— Хубаво е — обяви тя, като се мъчеше да се задържи права на изморените си крака. — Благодаря ти, Поли.

Поли също изглеждаше доволна.

— Няма защо — вдигна тя рамене. — Беше ми приятно да си прекарам деня с теб. Знаеш ли, че повечето жени тук не ме обичат?

На Кристиана й беше ясно защо. Поли беше красива и мъжете я харесваха, а тя го знаеше и използваше чара си. Тя не криеше желанията си и явно не виждаше причина да не ги задоволява. „Те си искат — беше си признала Поли. — А аз не мога да им откажа. Имам меко сърце.“

— А сега — каза Поли — ще замъкнем тези стари парцали долу в къщата и Гарет ще каже какво да ги нравим. А после ще преместим твоите неща тук и — готово.

— Говори ти с Гарет — каза бързо Кристиана. — Аз не искам.

Поли се извърна и очите й блеснаха любопитно.

— А, това ли било? И защо? Той ли е причината да искаш да напуснеш къщата?

Кристиана се почувства неудобно и затъпка на едно място, като се опитваше да не настъпи дългата пола, която Поли бе пригодила за нея. После свали от главата си бялото боне и разтърси къдриците си.

— Може би — отвърна.

Поли изглеждаше очарована.

— Казвай — нареди тя. — Какво се е случило? Ти…

— Поли! Ти само за това мислиш!

— Преди всичко, да! — призна си весело Поли. — Пък и не е нужно да си много умен, за да се досетиш. Начинът, по който ти го гледаш, и начинът, но който той те гледа… И желанието ти да се отдалечиш от него, което е толкова силно, че си в състояние цял ден да чистиш пъкъл, като този тук… Ти даде ли му?

Кристиана въздъхна.

— Не, Поли. Аз не мога… Знаеш ли… Брат ми ще ме вземе при себе си, щом успее да събере малко пари. А когато отида в Ню Орлеан, той ще се погрижи да ми намери богат съпруг. Ако искам да се омъжа добре, аз трябва да бъда… недокосната.

Поли се втренчи с ужас в нея:

— Искаш да кажеш, че никога не си… а?

Кристиана се изчерви.

— Да — каза тя намусено.

Поли поклати глава, а очите й бяха пълни с учудване:

— Но как може? Аз бих умряла!

— Хайде бе! — отвърна Кристиана. — Ще носим ли парцалите в къщата долу?

Поли кимна, но не спря с въпросите.

— Ето защо Гарет не иска да ти заеме пари за път до Ню Орлеан. Мога да се хвана на бас! Той иска да те държи тук, за да бъдеш за него.

Кристиана се замисли, преди да отговори.

— Не, мисля, че не е така. Той не ме харесва.

Поли изсумтя.

— Ама какво общо има харесването с тази работа? — попита тя грубо. — Виж аз какво ще ти кажа. Ако наистина искаш да имаш билет до Ню Орлеан, ела долу в „Счупеното гърне“ и ние ще ти намерим работа. Ти не знаеш какво е да си имаш собствени пари! Гледай ме мен. Аз не обичам да съм зависима от някого.

— Аз също — съгласи се Кристиана.

Те се натовариха с тежките парцали и тя тръгна след Поли в слънчевия следобед да ги носят в къщата.

Овцете бяха събрани в кошарата и блееха жално, докато чакаха реда си. Мъжете работеха бързо, като се смееха и закачаха помежду си и се съревноваваха. Гарет и Ричард бяха най-бързи и сръчни в стригането. Те вдигаха бързо поредната овца върху дървената маса под сянката на дърветата, а Даниел и Стюарт държаха здраво изплашеното животно, за да не мърда, докато му свалят дългото руно.

Работеха бързо и умело. Дългите ножици се движеха близо до кожата на животното, под руното. Щом като биваше остригано както трябва, руното падаше изцяло, отведнъж, а Джефри го отнасяше в хамбара, където всички руна се балираха и подреждаха, за да са готови за търговците на вълна.

Кристиана бе запленена от бързината и умението им. Мъжете бяха съблекли ризите си заради горещината и навсякъде се виждаха здрави мускулести ръце и лъщящи на слънцето гърбове.

— Я го виж — прошепна й Поли на ухото, като я подръпна за ръката. — Само го погледни!

Кристиана погледна Гарет, блестящ от пот на слънчевата светлина. Силните и красиви мускулести гърди, гладката и твърда линия на стомаха и яките му ръце се движеха плавно, докато той с лекота и умение сваляше руното на поредната овца. По коравото му тяло нямаше и капка излишна плът и Кристиана усети как я залива гореща вълна, като гледа движенията на дългите му бедра. Тя отмести поглед.

— Стига, Поли!

— Но от какво се боиш? — попита Поли, като свали престилката и нагласи корсажа си. — Я си махни престилката — добави тя. — Ще ти кажа от какво се боиш. Боиш се да се отдадеш! Глупаво момиче. Можеш поне да опиташ.

Кристиана пламна, но свали престилката и се опита да подреди черните си къдрици.

— Поли, не бих могла. Брат ми ще уреди женитбата ми и аз…

— Глупости! — избухна Поли презрително. — И аз някога бях девствена, а после съм се преструвала поне десет пъти. Ама ти нищичко ли не знаеш?

„Явно, не“ — помисли си Кристиана, като се чудеше как би било възможно подобно нещо.

— Джефри! — извика Поли. Джефри подхвърли руното, което носеше на един от мъжете и се забърза към тях, като прескачаше дървените оградки на кошарата.

— Какво има? — попита закачливо, като бършеше потта от челото си. Сивите му очи оглеждаха Поли и Кристиана. — Я виж! — възкликна той, като видя Кристиана облечена в проста пола, блуза с дълги ръкави и стегнат елек над нея. — Ти изглеждаш като съвсем обикновено момиче. Това не са ли старите дрехи на Вик?

Поли хвана Джеф под ръка и Кристиана се изненада от промяната, която настъпи в държанието й. Тя просто искреше и се умилкваше като котка:

— Джеф, трябва ми твоята помощ. Ще помогнеш ли?

Джеф веднага кимна.

— Добре. Чудесен си. Иди вземи каруцата и ни помогни да преместим някои неща в колибата на Елдън.

Джеф се извърна към мястото, където стрижеха.

— Толкова съм ти благодарна — продължи Поли, като се притисна към него и залепи устни върху брадясалата му буза. Той се изчерви и се усмихна глупаво.

— Какво ще местим? — попита, явно вече съгласен.

— О, само малко нещица — каза сладко Поли. — Чист дюшек, маса, стол и нещата на Кристиана. Един варел с вода също, ако може. О, Джеф, нали ще намериш място за тези парцали тук някъде?

Джеф се затича към хамбара, а Поли се усмихна триумфално към Кристиана:

— Видя ли! Лесна работа!

Кристиана се засмя:

— Поли, ама ти си съкровище! Аз нямаше да мога вече и пръста си да помръдна… припадам от умора.

— Просто не си свикнала на женска работа — отговори мило Поли. — Хайде! Дай да идем да хапнем нещо, докато Джефри свърши останалата работа.

— Сигурна ли си, че не искаш да дойдеш в къщата поне за малко? — попита Поли.

Кристиана поклати глава:

— Не. Наистина съм много изморена, Поли.

Тя взе една свещ и я постави върху изчистената полица над камината, където в една чаша беше подреден букет от рози и бръшлян, събран от Поли в градината.

Малката къщичка изобщо не приличаше на онази дупка, която бяха заварили сутринта. Джефри бе поставил пухения дюшек от стаята на Кристиана върху изстърганата до бяло дървена рамка, чиито здрави платнени колани Поли бе опънала умело преди това. Кристиана си бе подредила леглото, бе сложила чистите, миришещи на лавандула чаршафи и одеяла от стаята си в къщата. Малка масичка, стол, кана и свещник превръщаха стаята в простичко обзаведено, но обитаемо помещение. В края на леглото бе поставена и пътната чанта на Кристиана. Тя я отвори и размести малкото си вещи. Ех, ако не беше се лишила от всичко, когато напускаше Париж… Филип се бе опитал, доколкото можеше, да попълни гардероба й в Лондон, но нито времето, нито парите му бяха достатъчни, за да направи кой знае какво.

— Ела, Поли — най-после се обади тя. — Вземи тези неща, моля ти се. Заради това, че ми помогна.

Поли посегна и взе онова, което й подаваше Кристиана — малко боне от тежка венецианска дантела и съответен шал от воал, гарниран със същата дантела.

— Наистина ли?

Тя докосваше бонето с върха на пръста си и луничавото й лице бе оглупяло от изненада. Леко пипна фините ресни, които потрепваха като живи под пръстите й.

— Разбира се — отвърна Кристиана. — Ще ти отива.

Поли се приближи до задигнатото от къщата огледало, махна светлото боне и шал и се нагласи с новите, като се оглеждаше и наслаждаваше на образа си.

— Благодаря — каза тя колебливо и изненада Кристиана с трепета в гласа си. — Аз… аз никога не съм притежавала нещо толкова фино. Чувствам се като графиня.

Кристиана чак се притесни от голямата благодарност, с която бе приет този малък подарък.

— Сигурна ли си, че не искаш да слезеш до къщата за празненството? — отново зададе въпроса си Поли.

— Да — повтори й Кристиана. — Мисля да остана тук и да си почина. Наистина съм изтощена, Поли. Никога през живота си не съм работила толкова много.

— Както искаш — каза Поли. — Ще има повече мъже за мен! — смехът разтърси златистата й глава и тя се насочи към вратата, където внезапно спря. — Може ли да ти дойда на гости пак? — попита бързо. — Толкова е хубаво да си имам приятелка!

Кристиана учудено й кимна.

— Разбира се — потвърди тя и усети топлина в гърдите си. — Ти си права, Поли. Много е хубаво да си имаш приятелка.

Дълго след като Поли си бе отишла, Кристиана седя на каменните стъпала пред колибата. Наблюдаваше залеза на слънцето, което оцвети небето първо в розово, а после в червеникаво, докато притъмня.

Откъм къщата се чуваха викове и смях, а понякога и песен. Чудеше се дали Гарет е забелязал отсъствието й. Може би не. Тя беше досадна натрапница…

Затвори очи и се заслуша в цвърченето на щурците. Един силен, стържещ звук я накара да подскочи. Но когато се появи Доги, тя се засмя уплашено. Кучето въртеше опашка и носеше в уста голям къшей хляб.

— Ах, ти глупаво животно! — каза високо Кристиана. — Изминала си толкова път, за да ме изплашиш до смърт!

Доги седна в края на дългата й пола и се облегна тежко на коляното на Кристиана, без да се засегне от това, че май не я искаха. Кристиана беше твърде изморена и слаба, за да я бутне. Тя се облегна на рамката на вратата и постави ръка върху здравия гръб на кучето. Животното въздъхна, пусна хляба и завря нос в коляното на Кристиана, като я гледаше с обич в кафявите си очи.

— Глупаче — каза Кристиана, но продължи да гали топлия, гладък гръб. След няколко минути започна да усеща как я залива спокойствие от топлото присъствие до себе си и погали дългите, меки като коприна уши на животното. Двете седяха така заедно в тъмнината и гледаха изгрева на луната над гористите хълмове, заслушани в пеенето на щурците и далечните звуци на веселбата. От време на време кучето или Кристиана изпускаха по една дълбока въздишка, докато накрая спокойните звуци на селската нощ ги приспаха.

В притихналата къща Гарет беше седнал зад бюрото и записваше в дневника извършената работа през деня. Беше изминал един хубав работен ден. Бяха изкарали добра печалба.

— Гарет?

Той вдигна глава и видя Джефри, който надничаше през вратата.

— Прибра ли конете? Всичко ли заключи?

— Аха, и всички си тръгнаха. Стюарт привършва работата в мандрата.

— Благодаря.

Гарет се задълбочи отново в работата си и перото заскърца по хартията.

— А, Джеф, да си виждал някъде Доги?

— Не, днес не съм. Пък и за какво ми е? Кучетата не могат да помагат при стригането, нали?

Даниел също показа глава през вратата с изплашен вид:

— Гарет, Кристиана си е отишла.

Гарет стреснато го погледна:

— Къде е отишла?

— Не знам. Отидох до стаята й, но тя е празна.

— А какво търсиш ти в стаята й? — попита остро Гарет и Даниел учудено вдигна вежди.

— Носех й една книга, ако нямаш нищо против.

— Тя е в колибата — услужливо се намеси Джефри. — Аз й помогнах да се премести. Поли й помогна да я почисти. Изглежда страхотно.

Гарет въздъхна и хвана главата си с ръце.

— Това глупаво малко досадниче — промърмори той.

— Тя наистина те мрази, Гарет — допълни не особено дипломатично Джефри. — Казала на Поли, че даже и да й се наложи да преплува океана, пак ще иде в Ню Орлеан. Искаш ли още бира?

Гарет погледна полупразната чаша пред себе си.

— Не. Достатъчно съм пил вече. Ти също.

— Защо си е отишла? — попита тихо Даниел, като сложи книгата под мишница.

Гарет го погледна втренчено:

— Не мисля, че е твоя работа. Може би защото е една арогантна пикла, която не иска да се изцапа от близостта на селяни като нас. Проклета безполезна благородничка.

Даниел се приведе над бюрото към Гарет.

— Бих искал да ти напомня, че майка ти също беше „проклета безполезна благородничка“. А що се отнася до това, че не е моя работа, ти се лъжеш. Кристиана е дотолкова „моя работа“, колкото и твоя. Даже може би и повече.

— Какво искаш да кажеш, по дяволите?

— А ти какво, по дяволите, мислиш за нея? — попита Даниел. — Някога минавало ли ти е през ум, че тя може да има причини да не ни се доверява? Някога минавало ли ти е през ум, че тя ужасно страда?

Гарет замълча, изплашен от тихата ярост в обикновено спокойните очи на Даниел.

— Страда ли? — попита след малко. — Защо? Защото няма слугиня, която да я облича и да й чисти обувките ли?

— Не ти прилича, Гарет, да си толкова груб или глупав. Да не мислиш, че тя просто така се е измъкнала от революцията? Че нищо не я е засегнало? А що се отнася до страданието, ако пожелае, тя самата ще ти се довери. Аз няма да наруша нейната тайна.

Гарет рязко и шумно затвори дневника.

— Не знаех, че сте били толкова близки.

— И аз не очаквах, че ще се държиш като ревниво магаре.

Джефри изненадано оглеждаше братята си.

— Май и двамата се държите като магарета — отбеляза той.

— Глупости! — възкликнаха те едновременно.

— Така е. Какво ви интересува дали тя иска да живее тук, или в колибата на чичо Елдън? И какво ви засяга дали тя ще ходи да работи в „Счупеното гърне“ с Поли?

— Тя какво?!

Гарет просто избухна и очите му потъмняха.

Джефри се поколеба:

— Ами тя го каза. Каза, че иска да си купи билет до Ню Орлеан на всяка цена, а ти си отказал да й заемеш пари.

— Защо тя толкова иска да си иде, Гарет? — отново настоя Даниел. — Какво се е случило помежду ви?

— Я си гледай работата, бе! — отвърна грубо Гарет. Той сърдито излезе от стаята и затропа силно с ботушите си по дървения под.

— Докачливо копеле, а? — промърмори Джефри.

Даниел бутна очилата си на челото и изморено погледна към брат си.

— Я ми се махай от главата, Джеф!

— И ти също — отвърна Джеф, като си придаде вид на обиден. — Опитвам да намеря Ричард и Стюарт и да видя дали им се пие още бира. Ти и Гарет сте досадни копелета. Сигурно вече сте остарели.

Когато Гарет наближи колибата, сгушена в подножието на гористия хълм, го посрещна тихо ръмжене. Той се спря и се наведе в тъмнината.

— Доги? Ти ли си, моето момиче? — попита той тихо и чу потупването на опашката й в отговор. — Глупаво животно — прошепна. — Да ръмжиш срещу собствения си господар… — Очите му свикнаха с тъмнината и той видя Доги, легнала до Кристиана. Тя спеше, подпряна на рамката на отворената врата. Главата й бе отпусната на рамото й, а свободната й ръка лежеше върху гладкия гръб на Доги. Кучето внимателно следеше Гарет с нос, допрян до коляното на Кристиана. След малко се успокои и отново затвори очи.

Гарет стоеше мълчаливо и гледаше Кристиана. Тя спеше дълбоко. Тъмните мигли засенчваха бледите й бузи. Гърдите й се вдигаха и спускаха от лекото дишане. Гарет тихичко я заобиколи и изненадано премигна, когато влезе в тъмната стая. Миришеше на сапун и чистота, на рози. Той потърси в джоба си кремък и запали свещта, поставена върху перваза на огнището.

Беше работила. Здравата беше поработила. От мръсната, пълна с боклуци колиба, мястото се бе превърнало в светла, чиста стая. Той се зачуди как ли е домъкнала масата и стола от къщата… Върху масата имаше куп книги и лист хартия, изписан половината.

„Мой скъпи Артоа…“ — пишеше на френски. Той остави листа, изведнъж изплашен от чувството, че се намесва в чуждия живот. Отиде до отворената врата и погледна отново към Кристиана. Лицето й беше изпълнено с нежност и спокойствие. На едната й буза имаше следа от прах. Ръката, която лежеше върху гърба на кучето, беше напукана и зачервена. За пръв път той забеляза, че тя бе облякла стари дрехи на сестра му — захабена от пране зелена пола, бяла блуза с дълъг ръкав и гладък черен елек, стегнат здраво отпред. Той постоя малко до вратата, загледан в ярката луна, която се бе надвесила над тъмните хълмове, заслушан в нощните звуци на гората, пеенето на щурците и лекия полъх на вятъра в клоните на дърветата.

Стресна се, когато чу гласа на Кристиана.

„Не!“ — каза тя ясно, но когато я погледна, той видя, че тя спи. Ръката й се сви и се вдигна, а после падна в скута й. Очите й трепнаха под клепачите, но бързо се успокоиха.

Доги въздъхна доволно до нея, прогони някаква бълха и отново се успокои.

Гарет тихичко ги заобиколи и седна на каменното стъпало, загледан в Кристиана. Значи тя си мислеше, че ще може да работи в „Счупеното гърне“. Той се опита да си я представи как носи тежките халби с бира или как хваща под мишница пийналите мъже и ги изхвърля през вратата, както го правеше Поли. Мисълта го накара да се усмихне. От друга страна, тя беше голям инат и наистина можеше да иде там. Той беше й се смял, когато я видя да скубе бурени и да влачи клони из градината, но тя я беше почистила. Беше сигурен, че ще се върне безславно в къщи, щом само види колибата, но тя беше се пренесла тук… „Изглежда претрепана от работа“ — каза си той. Не беше се помръднала, нито когато Доги изръмжа, нито когато той бе минал покрай нея и бе влязъл в стаята. Тя отново промърмори нещо и когато Гарет я погледна, видя как от ъгълчето на окото й една сълза се плъзга надолу по бузата. Тя спря в крайчеца на нежната й уста и меко заблестя в тъмнината. Какво ли сънува, че я кара да плаче насън? Може би любовника си. Може би дома си…

„Засяга ме, така както и теб“ — бе казал Даниел. Какво, по дяволите, искаше да каже? Какви общи тайни имаше тя с Даниел? Какво беше доверила на брат му?

Гарет си спомни как тя го беше гледала с горещ и бляскав поглед, когато бяха в езерото. Как се бе извивала, когато я докосваше интимно, и как бе притискала коприненото си тяло в неговото… Веднага почувства, че се възбужда от този спомен и го изпълни яд. „Не забравяй — каза си той — как тя получи своята част от удоволствието, а после те наруга.“ Беше го нарекла „гадно копеле“ с ядосано свити устни.

— Ти си луда, Кристиана Сент Себастиен — прошепна той, — но подлудяваш и мен. — Той отметна кичур коса от челото си и въздъхна. — Луда или не, не мога да те оставя да спиш тук, отвън. До сутринта ще се вкочаниш. Мръдни се, Доги.

Той отмести тежкото животно от Кристиана, леко я повдигна на ръце и се изправи. После я внесе в тишината на стаята.

Глава 10

В съня си, Кристиана се намираше някъде навън в студената октомврийска нощ в провинцията във Франция. Миришеше на дим.

— Къде е брат ми, господине?

Жан-Клод й се хилеше. Виждаха се развалените му изпочупени зъби.

— Има време. Първо ще се видим с моя брат.

Тя трепереше, увита в дебелата си пелерина, и се притесняваше. Притискаше цигулката до сърцето си и меката кожа на калъфа се беше затоплила.

— Нали казахте, че ще ме отведете при брат ми?

— Я влизай в колибата, госпожице Аристократко, докато не са ни арестували. И без това тук е опасно. Или си забравила, а?

Габриела… слепите й очи и кръвта по златната й коса…

— Не, не съм забравила.

Тя пристъпваше напред и се спъваше по неравния път. Калта бе започнала да замръзва. Земята беше твърда и тя усещаше всяка неравност под меките си обувки. Тънкият лед блестеше на луната светлина… Вратата на колибата се беше отворила. Беше я обзела паника. „Не влизай там — казваше си, — бягай далеч, където и да е, само не през тази врата…“

Тя се събуди изведнъж от силните движения, които извършваше заспалото й тяло и от вика, спрял в гърлото й. Дърпаше се от ръцете, които я обгръщаха. Около рамото й се бе увила една здрава ръка, а друга я държеше яко около кръста…

— Кристиана! Това съм аз, Гарет!

Тя изтръпна. Сърцето й биеше силно и за момент дори не можа да си поеме дъх. После лека-полека се върна в реалния свят. Ароматът на сапун и чисто, на узрели треви пълнеше нощния въздух. Тя видя чашата с букета рози, който Поли бе поставила на полицата. Свещта хвърляше меки отблясъци наоколо. На масата стоеше недописаното писмо до Артоа…

„Мили приятелю Артоа,

Днес помислих, че може би си мъртъв, но въпреки това ти пиша…“

… И Гарет, ухаещ на слънце, топлота и свежест, който я притискаше до ризата си. Чуваше ясно ударите на сърцето му и бързото му дишане. Опита се да престане да трепери, но не успя. Винаги, когато сънуваше кошмари, това й се случваше. Тя се тресеше силно. Ръцете и краката й трепереха, като че ли й беше студено. Знаеше, че е изморена, и не би могла даже да се задържи на краката си, и затова само затвори очи и зачака да спре треперенето.

— Проклятие! — хрипкаво прошепна Гарет. — Болна ли си?

— Не — поклати тя глава и се опита даже да се усмихне. — Извинявай.

— Няма за какво — той не се и опита да я пусне. Загледа се в лицето й с потъмнели и изплашени очи. — Какво беше това?

— Нищо — каза тя тихо. Не й се говореше. Иначе трябваше много да обяснява, а и не искаше отново да разказва цялата история.

— Доста ужасяващо „нищо“, ако питаш мен…

Тя отново замълча и след минута той пресече стаята и я положи върху леглото, като все още я наблюдаваше внимателно. Дръпна дървения стол и седна наблизо, като изпъна удобно крака. Свещта хвърляше отблясъци върху косата му. Постоя така мълчаливо, а Кристиана му завидя на спокойствието. Той й се усмихна и белите му зъби светнаха върху златистия загар на лицето. Наведе се напред и взе ръката й. Погали леко напуканите, зачервени пръсти.

— Какво си направила с меките си бели ръце, моя малка? — попита той нежно и трапчинката на бузата му се усмихна към нея.

Кристиана изпита благодарност от това, че той смени темата на разговора, и че седи до нея в тишината на стаята, където кошмарът й беше се появил толкова ярък и реален… А Гарет седеше до нея истински и земен, и толкова отдалечен от света, който тя бе познавала преди…

— Пренесох проклетите ти парцали — отвърна тя. — И всички боклуци, които беше струпал тук.

— Много мило — каза Гарет. — Но момчетата ще бъдат разочаровани. — Той не се помръдна и не пусна ръката й, а Кристиана беше благодарна за успокояващата топлина, която й отдаваше. Беше приятно чувство.

— Защо ще са разочаровани? — Тя продължи разговора, защото не й се искаше той да си тръгне. Нямаше нищо лошо в желанието й, особено след кошмарния сън. Не искаше да остава сама и пак да потъне в ужаса на спомените.

— Ами защото тук беше мястото, където сваляха местните момичета. В къщата не е много удобно — няма къде да се усамотиш.

— Забелязах — каза Кристиана. Тя направи гримаса. — И съм доволна, че изгорих онези одеяла.

Гарет тихо се засмя:

— Наистина ли ги изгори? Това не ме изненадва. Но ти днес работи много…

— Поли свърши повечето работа — призна Кристиана. — Тя е много силна, нали?

Свитите пръсти на Гарет топлеха ръката й. Палецът му нежно галеше дланта й. Топло и приятно усещане се излъчваше от докосването му. Кристиана се прозя и се опита да си спомни за какво си говореха преди малко.

— Липсваше ни снощи на вечеря. Беше приятно. Бяхме голяма компания. Имаше много бира. Стрижбата на овцете е като празник. Оттук нататък работата вече намалява. Докато узрее реколтата.

— Бях много изморена — извини се Кристиана. — Пък и наистина не се чувствах като… една от вас. Май аз ви създавам неприятности и само ви се пречкам в краката.

Той се усмихна:

— Вярно е, че създаваш неприятности. Даже когато те няма. Даниел ми поиска обяснение защо си решила да се преместиш. Какво да му кажа?

Кристиана се изчерви.

— Всичко, освен истината — бързо отговори тя.

— Лесно е да се каже, но всъщност няма да бъде толкова просто. Аз никога не съм лъгал брат си, а и той не е крил нищо от мен. А сега май и двамата го правим.

— Кажи му каквото поискаш — каза тя. — И без това всички си мислят за мен най-лоши неща. Какво ме засяга? — В думите й звучеше насмешка и горчивина. Тя издърпа ръката си от Гарет и отмести поглед настрани.

— Джефри ни каза, че си намислила да работиш в „Счупеното гърне“. Струва ми се, че няма да ти хареса. Не мога да си представя как ще се справиш с онази сбирщина пияници.

— Поли мисли, че ще се справя. Тя каза, че ще спечеля много пари. Може би ще бъдат достатъчно, за да си платя билета до Ню Орлеан. Защо това трябва да те тревожи?

Гарет приглади назад косата си и се замисли.

— Тревожи ме — най-после каза той. — Поради различни причини. На първо място, защото брат ти те остави под нашите грижи и аз не мисля, че той би желал ти да поднасяш бира в кръчма. От друга страна, не мисля, че на теб ще ти хареса компанията там. Не говоря за Поли. Към кръчмарските момичета не се отнасят с особено уважение, миличко. Тях ги пощипват и целуват, когато им скимне. И най-накрая, на мен лично това не ми харесва.

Сърцето на Кристиана трепна и тя го погледна внимателно, за да разбере дали не се шегува.

— Въпреки желанието си да отрека — довърши той тихо, — аз все пак установих, че се тревожа за теб. Независимо от лошия ти характер. Господ знае защо. Може би обичам да ме измъчват…

Тихите му думи накараха сърцето й да запърха бързо и тя усети как я облива топла вълна. „Тревожа се за теб“. Прости думи. Но колко странно я трогнаха те и как накараха душата й да звънти като струните на нежен инструмент! Тя вдигна поглед към Гарет и видя, че той разглежда с нарочен интерес ръцете си, а хубавото му лице изглеждаше натъжено на трептящата светлина на свещта.

— Добре — той бутна стола си напред и й се усмихна леко, почти тъжно. — Трябва да си ходя. Дойдох само да видя как си, а ти спеше навън на стъпалата. Помислих, че трябва да те внеса вътре, защото иначе щеше да се събудиш замръзнала.

На нея не й се искаше той да си тръгне. Не искаше да остава сама… „Не — поправи се тя. — Искаш той да остане и да докосва ръката ти отново и да те гледа със зелените си очи. Ти искаш той да те целуне, ах ти, глупачка такава!“

Спомни си за езерото. Как облите й, напрегнати гърди се докосваха до неговите, как краката й се бяха увили около здравите му бедра, как езикът му докосваше нейния. Заля я гореща вълна и усети как бузите й пламват. Устните й се разтвориха.

„Кой ли би могъл да разбере? Някога и аз бях девствена. Веднъж. И съм «била» отново поне десетина пъти“ — бе казала Поли. Как ли би могло? Сигурно Поли знае.

Кристиана въздъхна на пресекулки и погледна към Гарет. Той все още седеше тихо и я гледаше, а над челото му бе паднал кичур коса.

— Остани — каза тя бързо. Толкова бързо, че той като че ли не разбра. Трепна и се наведе леко напред. Гледаше спуснатите й клепки, лекото трепване на устните й и горещата червенина, заляла бузите й.

— О, Кристиана — той въздъхна и бутна стола. — Да остана? Просто така… Да остана ли?

Тя се изчервяваше все повече. Той я погледна, без да мигне.

— Защо?

Кристиана не очакваше въпроса. Беше толкова обикновен въпрос, но какво можеше тя да отговори? На ум — да. „Защото си добър и нежен — би могла да му отговори. — И защото погледът на добрите ти очи ме стопля. Защото си толкова силен и жизнен, и истински, че ме караш да забравя напълно миналото. И защото мисля, че ако ти ме обичаш, животът ми отново ще бъде пълноценен.“ Ах! Никога нямаше да може да каже това! Тя трепна и най-после му отговори:

— Не знам защо. Има ли някакво значение?

Дали Гарет изглеждаше учуден от отговора й? Той отново изучаваше пръстите на ръцете си, после я погледна и се усмихна нежно.

— Мисля, че не. Ти ме изненада, това е. „Остани“, ми каза Нейно височество. Мислиш ли, че е разумно? Кажи, за бога!

— Не ме интересува — изморено прошепна тя. — Ти винаги ли си толкова внимателен? Какво значение има това за теб?

При тези думи той се засмя добродушно. Кристиана бе свела поглед и бе прехапала устни.

— Защо да оставам, Кристиана? — гласът му беше нежен и шеговит.

Тя го погледна изпод вежди. Очите му блестяха топло. Тя знаеше какво той иска да чуе от нея. Е, добре, да го вземат мътните, ще го получи! Тя се надигна на лакът, протегна другата си ръка и го прегърна през врата. Преди да заговори, го погледна в очите:

— Желая те.

— А! На това е трудно да се откаже — гласът му беше прегракнал. — Наистина ли искаш? Като че ли си спомням как вчера ме наричаше „гадно копеле“ и ме ругаеше, само защото съм те докоснал… И ме заряза, след като така ме беше възбудила… Имах чувството, че ще мога да пробия стена.

Тя се изчерви до корена на косите си:

— Да, наистина те желая.

Той се наведе над нея и бавно я целуна, като погали долната й устна с топлия си език. Тя остана почти без дъх.

— Докажи го — прошепна той.

Тя вдигна глава. Не знаеше какво да стори. Да го докаже ли? Да не би да иска тя да го прелъсти?

Той се облегна назад и й се усмихна спокойно.

Кристиана се поколеба, после стана от леглото, отиде до вратата и я затвори здраво с резето.

— Както желаеш — каза тя, като се чудеше дали той наистина иска да каже точно това. Ако искаше тя да го прелъсти, добре, тя ще го направи. Опита се да си спомни всичко, което знаеше за прелъстяването. Не беше много, но и не беше съвсем невежа. Във Версай дамите споделяха приключенията си и коментираха любовниците си толкова открито, както говореха и за тоалетите си.

Тя отиде до свещта и се готвеше да я загаси, когато Гарет рязко заговори:

— Не. Остави я да свети. Искам да виждаш, че го правиш с мен. Не искам да ме криеш в тъмнината и да си мислиш, че съм някой от красивите благородници, които си познавала преди.

Кристиана се изсмя:

— Така ли мислиш, че ще направя?

Той не каза нищо, но повдигна вежди и се усмихна.

Тя въздъхна и безпомощно разпери ръце:

— Добре.

Той се надигна, подпря лакти на коленете си и положи брада върху дланите си. Очите му блестяха от любопитство, а тя се почувства като мишка, хваната в капан.

— Е? — въпросително се обади той. — За мен това е нещо ново. Как благородничките прелъстяват своите любовници, Кристиана?

Тя въздъхна притеснено.

— Мадам Алфор — отвърна тихо — се излягаше върху масата на любовника си гола, в сребърно блюдо, покрита само с гроздове плодове. Оставяше само диамантената гривна, която той й беше подарил…

Гарет повдигна учудено вежди:

— Звучи ми доста… скъпо.

— Да, така си беше. Мъжът й изпадаше в ярост.

— Мога да си представя.

— Не заради любовника. Заради цената на сребърното блюдо. Заради слугите, които трябваше да го носят. А пък маркиза Алвар плащаше на цяла балетна група да танцуват съвсем голи. Разбрах, че това имало голям успех.

— Представям си.

— Все пак не е толкова ужасно да си имаш любовник — каза тя бързо, като се надяваше да си повярва. — Всъщност всички го правят…

— Така ли? Ами, давай тогава. Нямам никакво намерение да те спирам.

Кристиана си беше представяла по съвсем различен начин своята първа любовна нощ. Тя пое дълбоко дъх, пресече стаята и застана пред него.

— Не съм сигурна, че знам откъде да започна.

Той тихо се изсмя:

— Мисля, че няма голяма разлика в прелъстяването на селянин и на лорд, ако оставим настрана сребърните блюда и голите танцьорки. Защо просто не ме целунеш?

Тя се наведе и докосна устните му. Остана почти без дъх от топлината и мекотата им. После колебливо ги погали с връхчето на езика си и усети топлия им, солен вкус и изненадващо приятния аромат на бира.

Той се пресегна и я облегна на рамото си, като прилепи устни в нейните. Силните му пръсти я погалиха по бузата и се заровиха в косата й.

Кръвта във вените й се сгорещи и раздвижи бързо. Тя вплете пръсти в косата му и притисна устните си по-силно в него. Езикът му се движеше между нейните и предизвикваше горещи вълни на удоволствие. Усети ръката му върху гърдите си да развързва шнура на елечето и да се плъзга в деколтето на блузата й. Той докосна леко зърното на гръдта й и тя усети как то се стяга и напряга под пръстите му. Изви се от удоволствие, усети как се сгорещява и навлажнява кожата й и се притисна към него.

— Сладка — шепотът му предизвика тръпка, а устните му се насочиха към меката вдлъбнатина под врата й. — Имаш вкус на ягоди и рози.

Тя не дишаше и чувстваше студ върху устните си, когато не бяха прилепени до неговите.

Той се надигна и сложи длан под брадичката й. Повдигна главата й, за да го погледне в очите:

— Няма пак да ме изпъдиш, нали? Няма да ме отблъснеш и да ме ругаеш, няма да ме гледаш от високо, нали?

— Няма — прошепна тя. Гласът й трепна в тишината и заглъхна като звук на клавесин.

— Съблечи се.

Тя усети как бузите и пламтят, макар че не можа да разбере дали от срам, или от страст. Погледна лицето му с гъсти, високи вежди, красиви зелени очи и силни челюсти. Честно и открито лице, което не крие нищо.

Тя наведе глава и развърза връзките на елечето. После го смъкна от раменете си. Краката й трепереха, докато развързваше тежката зелена пола, която падна на пода. Смъкна тънката бяла риза от раменете си и тя последва полата с тихо шумолене. Изправи се гордо, извади фибите от косата си и я остави да падне по раменете й до кръста — гъста и къдрава. Студеният въздух в стаята и горещината от погледа на Гарет я караха да трепери.

— Кристиана — въздъхна той и прекара пръсти по млечната кожа на корема й, извивката на бедрата и после нагоре към гърдите. Загорелите му ръце изглеждаха тъмни на фона на бялата й кожа. Когато дланите му обхванаха гърдите й, розовите им зрънца се стегнаха и запулсираха. — Господи, колко си хубава! Розова и бяла… — Ръцете му се плъзнаха около кръста и обхванаха закръглените хълмчета под него. Движеха се нежно в кръг. — Красива — прошепна той. Наведе се напред и прилепи устни към меката кожа на стомаха, към извивката на бедрото. Косата му я погъделичка, а устните му докосваха нежната кожа на бедрото отзад. Тя се изви от удоволствие и ръцете й сграбчиха раменете му, като че ли да я задържат на крака.

Без да каже дума, той също се изправи и започна да се съблича. Смъкна ризата си през глава и я хвърли настрани, като откри бронзовия загар на гърдите си — силни, мускулести и твърди. Свали тъмната панделка от косата си и тя се пръсна по раменете му, като му придаде див, почти варварски вид.

Той се усмихна палаво на широко отворените й очи, докато разкопчаваше брича си. С лекота отхвърли и него, и ботушите от себе си. Тя го гледаше, но бързо отмести поглед, почти ужасена от горещото си желание да посегне и да докосне силното, високо тяло, възбудено от желание. Той като че ли изобщо не се притесняваше от голотата си и се насочи към леглото съвсем спокойно, като разтърси глава, за да отметне косата от очите си.

— Ела, моя лейди — измърмори той и протегна ръце към нея. — Ела и ме научи на благородни обноски.

Тя се намери в ръцете му толкова лесно, като че ли вятърът я беше отвял и за пръв път усети невероятното чувство от докосването на две голи тела — от глава до пети. Беше усещане, като от докосване на нежно кадифе. Устните му обхванаха нейните, но този път с такава сила и настойчивост, че тя се разтърси от чувства. Усети как кожата и на двамата се навлажнява. Ръцете му се движеха бързо и страстно по тялото й, спираха се върху гърдите, разбъркваха косата й, притискаха я към горещата твърд, точно там, където тя чувстваше, че започва да усеща почти непоносима топлина.

— Моя — прошепна той, когато устните му се отделиха от нейните е тя почувства гореща тръпка. Галеше гърдите и ръцете му и се възхищаваше на силата му, на усещането, което изпитваше, когато здравите мускули се движеха под горещата му кожа. Беше омаяна от аромата на тялото му и прекрасния вкус на твърдите му устни. Тя зарови пръсти в косите му и усети копринената им мекота. Тялото й обхвана неговото с инстинкт, стар като света.

Тя изстена високо, когато той я плъзна под себе си и пръстите му докоснаха онова скрито място между бедрата й и се плъзнаха леко във влажната му тъмнина.

— Кристиана — гласът му беше хрипкав и нисък. Тя отвори очи, но не искаше да се отделя от топлината на обхваналите я чувства. Изплаши я бледата светлина, която струеше от очите му, желанието и страстта, които видя там. Той дишаше тежко и бързо. — Утре — прошепна той, а очите му изгаряха лицето й, — утре ти може да ме мразиш и да ме ругаеш, но тази нощ си моя. — Тя се опита да каже нещо, но чувствата, които я изпълваха, не можеха да се изразят с думи. Повдигна устни към него, а тялото й се извиваше от тъмните желания, които я бяха обзели.

Той я облада рязко, твърдо и бързо и я изпълни до край. Викът й беше заглушен от неговия триумфален възглас. За момент тя успя само да помисли колко чудно, колко странно е усещането от тази болезнена пълнота. А после той обхвана с устни нейните и тя се изпълни със сладък огън, който обхвана цялото й тяло, а ръцете й го притискаха силно.

Те бяха едно. Нейната нежност и неговата сила пулсираха в еднакъв ритъм, чиято сладост бе по-силна от всякаква музика. Беше брилянтна хармония от огън и светлина.

Сърцето му биеше до нейното, бедрата й се бяха увили около неговите, устните им се срещаха отново и отново — горещи и търсещи. Бедрата й се издигаха към него и той я обладаваше отново и отново, а тя бе изпълнена със светлина, която я издигаше все по-нагоре и топлеше тялото й като слънчев лъч. Усещаше вкуса на кожата му, докосването на косата му, звука на дишането му.

Той се понадигна от леглото и притисна тялото й към себе си, като обхвана здраво с ръка закръглените хълмове под кръста й. Тя се притисна към раменете му и усети как се разтваря още повече към него. Ушите й бяха изпълнени с тътен, светли сребърни звуци трептяха по цялото й тяло. Всеки следващ бе по-силен и по-горещ от предишния, докато чу и собствения си вик на страст, а около нея светът избухна в блестящ фойерверк от чувства.

Ответното стенание на Гарет достигна до нея през тъмното богатство на страстта и тя усети пулса на неговото удовлетворение дълбоко в своето тяло.

После той не каза нито дума. Само я притискаше до себе си и целуваше нежно лицето й. Обсипваше с леки целувки клепките и страните й, устата и косата й.

А Кристиана, разтърсена и изтощена от дълбините на страстта, която бяха споделили, и чувстваща се почти като докосната с магическа пръчка, заспиваше, докато мислеше какво благословение и чудо е да имаш до себе си горещо и здраво тяло и да се чувстваш обожавана.

Никога не беше се чувствала толкова жизнена. Никога не беше се чувствала дотолкова принадлежаща на света, който я заобикаля. Оттатък отворения прозорец щурците пееха и вятърът галеше листата на дърветата, а под ухото й биеше със своя уверен ритъм сърцето на Гарет. Така ли се чувстват онези, които са обичани? Ако е така, то е вълшебно чувство, най-хубавото на света. Тя заспа така спокойно, както никога до този ден.

Глава 11

Тя седеше до неугледната малка масичка пред прозореца на къщичката и пишеше. Розовата светлина на утрото осветяваше тъмната коса.

Когато Гарет отвори очи, първото нещо, което видя, беше нейната фигура. Веднага изпита съжаление за стореното.

Какво беше направил, дявол да го вземе! „Грижи се за сестра ми“ — беше му заръчал Филип. Гарет беше почти сигурен, че начинът, по който се беше „погрижил“ за нея, нямаше да се хареса на зет му. Винаги го бяха уважавали като мъж, който държи на думата си. Когато казваше нещо на съседите или братята си, те го слушаха с уважение и му вярваха. Помисли си за Даниел и за начина, по който блестяха очите му, когато говореше за Кристиана. А тя само бе протегнала бялата си ръка и бе казала „остани“ и той бе останал, забравил за всичко друго на света, щом бе усетил коприненото докосване на тежките черни къдри по кожата си, нейната сладка прегръдка, топлината и сладостта, по-силни от тези на която и да е било жена, която бе имал преди… И сега естествено се чувстваше виновен…

Той тихо гледаше как тя пише, без да усети, че я наблюдават. Перото скърцаше върху хартията, долната й устна бе прехапана между зъбите. Тя се усмихваше на това, което пишеше. Усмивката й беше мека и нежна. После отмести тежката коса, паднала над лицето й.

Беше облечена със същата розова копринена рокля, която бе носила в деня на пристигането си и тесният корсаж държеше гърба й изправен с гордата и красива осанка на дамите от висшето общество.

— На любовника си ли пишеш?

Тя стреснато вдигна глава. Очевидно не очакваше подобен поздрав.

— Не знаех, че си буден — каза най-после и лицето й се изчерви силно.

— Събуждам се преди изгрев обикновено.

Тя като че ли бе загубила дар слово и ръцете й се движеха бързо, без да могат да си намерят място, като крила на пеперуда. Бузите й блестяха, а очите й бяха сведени надолу.

„Притеснена е — помисли Гарет. — Засрамена от онова, което е направила… Да приеме обикновен фермер в ложето си.“

— За какво мислиш, миличко? — попита я с лековат тон. — Че си се омърсила ли? Че не е бивало да го искаш ли?

Тя го погледна с блеснали очи и ръцете й се свиха. За момент му се стори, че ще заплаче, но тя се стегна и върху лицето й се появи студената, високомерна маска. Тя вдигна рамене, като че ли й беше безразлично.

— Говориш така, като че ли съжаляваш. Не биваше ли да го искам?

— Да, не биваше. И да, съжалявам.

Гърбът й се стегна. Сините й очи бяха ледени късчета. Тя отново привдигна безразлично рамене.

— Всъщност, това не ме засяга, господине. Пък и никой няма да узнае. Ние и без това не се движим в едно и също общество, нали? Аз просто ще замина за Ню Орлеан, там брат ми ще ми намери добър съпруг и всичко ще бъде така, както си е било. — Тя рязко се извърна и развя косата си. Така спусната, косата й изглеждаше твърде тежка за тънкото й нежно вратле.

Гарет се наруга за неочакваното съжаление, което изпита, когато тя толкова сигурно говореше за своя бъдещ съпруг.

— Разбира се — съгласи се той. — Как иначе би могло да бъде? Ти получи своето удоволствие, своето малко приключение. Я ми кажи, височество, как се прояви фермерът в сравнение с модния ти френски любовник?

Тя се изправи, но само скръстените й ръце издаваха яростта.

— Наистина не бих могла да знам и намирам този разговор за особено неприятен. Извинете ме господине, но ми се струва, че сме много в тази стая. — Тя се наклони грациозно, взе от пода ботушите му и ги хвърли към леглото. — Ще бъда благодарна, ако не ви намеря тук, когато се върна.

Гарет се изсмя на леденото й високомерие, докато тя излизаше навън.

— Горе главата! — извика той подире й. — Сигурно брат ти скоро ще ти изпрати билет и ти ще се отървеш от нас, за да се насочиш към по-възвишен живот.

Върху стъпалата на колибата Доги все още спеше и препречваше пътя на Кристиана с едрото си тяло. Когато младата дама я бутна не особено нежно, тя вдигна глава и я загледа обидено.

— Върви по дяволите, мосю Ларкин — каза през рамо Кристиана. Не успя да отмести Доги, затова я прескочи и се запъти бързо по пътеката към къщата. Гарет забеляза, че мъничките копченца на гърба на роклята не бяха закопчани добре. Даже по средата две бяха разкопчани. Кой знае защо, това го трогна.

Доги хвърли обвинителен поглед към Гарет. Той се почеса по челото. „По дяволите, Кристиана! — каза си. — Сама си го поиска и си го получи!“ Щом й харесва да се прави на обидена, нека си се прави.

Ако не беше пил толкова много, сигурно никога не би се съгласил да остане. Беше дошъл с намерението да й помогне, а беше се намерил в леглото й, изкушен от нежната красота.

„Няма нищо страшно — беше казала тя. — Всички си имат любовници.“

„Аха, сигурно — помисли си Гарет. — Но тя бе най-сладкото и нежно същество, което някога съм държал в ръцете си, проклет да е нахалният й задник!“

— Забрави я — каза си на глас, докато измъкваше крака от кревата и се пресягаше към панталона. Обу се бързо, като се надяваше, че никой в къщи не е забелязал отсъствието му. Извърна се към леглото, за да вземе ботушите, които Кристиана бе захвърлила отгоре, и се смръзна. По чаршафите се виждаха капки кръв…

„Кръв на девственица — помисли той, а главата му затуптя… — Не можеше да бъде, и все пак…“ Сега се сети за невероятната й стегнатост, за вика й, когато проникна грубо в тялото й…

„Не съм сигурна, че знам…“ — беше прошепнала тя, когато й бе казал да го прелъсти. Изобщо не беше му минало през ума, че може да е невинно момиченце…

— О, по дяволите — прошепна той. — Какво направи ти бе, говедо такова!

Най-добре да я намери и да й се моли за прошка… И да се надява, че брат й няма да го прободе на дуел.

Новото чувство, което го обхвана, беше чувство за дълбока вина. И това никак не му хареса. Ама никак, проклето да е!

Бързият оглед на хамбарите му каза, че братята му вече са станали и той отново почувства вина за това, че е отсъствал от сутрешното събиране. Запъти се към къщата, като само спря до кладенеца да хвърли две шепи вода върху лицето си и да измие зъбите си. Чу смях, който го накара да погледне към градината, където Кристиана вече работеше.

Постоя, загледан натам.

Джеф и Стюарт бяха изпълнили обещанието си, бяха подрязали клоните на старата праскова и слънчевите лъчи вече достигаха до онзи ъгъл на градината. Някой бе издърпал там една стара дървена пейка и Кристиана се бе настанила удобно между Даниел и Джефри, бе покрила роклята си с една от престилките на госпожа Хатън и бе положила кожените ръкавици в скута си.

Стюарт, Ричард и Доги се бяха облегнали на обляната от слънце тухлена стена. Всички пиеха чай от дебели чаши и се смееха на нещо, което бе казал Стюарт. Ричард бръкна в гърнето пред себе си и предложи на Кристиана шепа ранни ягоди, които тя прие с усмивка.

— Във Версай — започна тя, но Ричард я прекъсна:

— Нека да позная аз! Във Версай си яла ягоди, поднесени само в големи златни чинии и те са били доста по-големи от нашите бедни английски плодове.

Тя го плесна по ръката и направи физиономия:

— Какво грубо същество си ти! Щях да кажа, че във Версай ягодите никога не са били толкова вкусни. Как мислиш, защо?

— Фабас индулсент фамес — отвърна Даниел. — Гладът кара всичко да ти се услажда. А ние всички вече „гладуваме“ за пресните ягоди, защото отдавна чакаме да узреят.

— Трябва да ти направим една решетка тук — каза Стюарт, като сочеше към пътеката, — за да се увива по нея бръшлянът и да не пълзи из градината. Там и по-рано имаше решетка, нали?

Даниел кимна:

— Преди години имаше. Имаше също и люлка на дървото там, на прасковата.

— Аха, вярно — възкликна Джефри. — Нали с нея Стюарт си счупи носа? Някой го беше бутнал и той падна по очи.

— Вик беше — каза Ричард и цялата група избухна в дружен смях.

— Тя ми напомня за майка ви.

Гарет не беше чул приближаването на баща си. Той погледна изненадано през рамо към него и после пак се обърна към групата в градината. Кристиана галеше Доги.

— Шегуваш се — отвърна Гарет на баща си, като все пак се опитваше да открие някаква прилика между Кристиана и майка си, която помнеше като висока червенокоса жена.

— Никак даже — каза Матю, като свали очилата от носа си и натъпка в джоба си една книга. — Не прилича на външен вид, но ми напомня за нея. По начина, по който се движи между цветята и начина, по който се грижи за тях — като за деца. Тя има дарба да отглежда цветя.

— Изобщо няма нищо общо с мама — кратко възрази Гарет.

— Позволи ми да ти противореча. Когато дойде тук, майка ти, която също беше от висшето общество, изглеждаше също като загубено агне. И първото нещо, което научи, бе да се грижи за цветята. Това по някакъв начин изпълваше душата й. Както и на нашата малка гостенка от Франция. Ще ми бъде мъчно за нея, когато си отиде.

— Но тя не е за тук! — рязко отвърна Гарет. — Тя няма да устои на този начин на живот.

— Майка ти… — започна Матю.

— Да, казват, че мама е могла — прекъсна го Гарет. — Но ако тя би била някоя силна селска жена, сигурно щеше да е с нас, вместо да лежи на два метра под земята в гробището на църквата на отец Финкли.

Матю изглеждаше възмутен и Гарет съжали за горчивите думи.

— Извинявай, татко — тихо каза той.

— О, скъпи — прошепна Матю. Той избърса внимателно стъклата на очилата си. — Тя почина от пневмония — продължи след мъничко той. — Тази болест не се съобразява с ранга, който заемат хората, нито с техния произход, момчето ми.

Гарет замълча.

— А иначе ми се струва, че ти се отнасяш малко грубо към нашата гостенка. Просто се чудя защо. Аз мисля, че тя е прекрасна. И сърцето ми се радва, когато виждам, че някой отново се грижи за градината на моята Бет. Понякога се чудя дали не съм постъпил неправилно, като я откъснах от живота, с който бе свикнала.

На Гарет му стана неприятно от тихата мъка, която издаваше гласът на баща му.

— Но, ако не бях го направил, щях да изпитвам мъка по нея през всеки изминал ден от живота си — продължи Матю. — А така, преди да я изгубя, ние все пак преживяхме двадесет щастливи години. А това, момчето ми, е по-добро от всичко друго на този свят.

До тях долетя сребърния смях на Кристиана, която се забавляваше от боричкането на Джефри и Стюарт за последната ягода.

— Не ми окървавявайте шибоите! — викаше тя с шеговит ужас и те бързо се изправиха със засмени лица.

— Не е така — пак се обърна Гарет към баща си със сърдит глас. — Тя не прилича на мама. Няма смисъл да продължаваме този досаден разговор.

Матю се усмихна и погледна с насмешливо разбиране към Гарет:

— Както казва поетът, любовта е сляпа…

— Майната му на поета!

Матю повдигна вежди и се обърна към къщата. Тръгна си, като извади книгата от джоба си и както винаги, започна безуспешно да търси очилата си.

— На челото ти са — автоматично му припомни Гарет и се усмихна най-после на баща си.

Той си сложи очилата и се отдалечи, вече зачетен в книгата си.

— Трябва да посадиш някои от тези цветя пред колибата — каза Даниел на Кристиана. — Ще ти бъде приятно да гледаш красотата им.

— А може ли? Няма ли да загинат?

— Не, разбира се. Ако искаш, ще ти помогна.

— Лавандулата ще ти омръзне — намеси се в разговора Джефри. — Вонящо растение. По-добре е да насадиш повече от онези малките, розовите!

— Аконитум — каза Кристиана, като проследи посоката, в която той сочеше. — Самакитка. Не, аз си обичам лавандулата.

— Вонящо растение — повтори Джеф, като отметна дългата си коса от челото.

— Свикнахме ли вече да не работим и по цял ден да си пием чая и да си приказваме глупости?

При звука от гласа на Гарет, Кристиана пламна и се наведе уж да погали кучето, за да не срещне погледа му.

— О, проклетият диктатор се появи! — поздрави Ричард брат си. — Не те видях тази сутрин при кладенеца, господарю.

Гарет се направи, че не чува.

— Трябва да се преброят и да се балират руната, конете ще се застоят, а и сметките трябва да се прегледат.

— Тоя остарява вече — прошепна Джефри на Кристиана. — Вманиачава се, нали?

Тя се опита да се усмихне на шегата, но безуспешно.

— Сметките ще поема аз — съобщи Даниел, като се изправи. — Градината ти е красива, Кристиана. Благодаря ти, че се зае с нея.

— Джеф и аз ще изведем конете — обади се Стюарт. — Ти яздиш ли, Кристиана?

— Много добре, ако съм в карета — отвърна тя и малката шега, която направи за своя сметка, бе посрещната с шумен добродушен смях.

— Това не е проблем. Ще те наумим.

Тя кимна и сложи на ръцете си големите ръкавици. После се наведе и взе малката мотика, която бе оставила на пътеката.

— Аз ще преброя руната — каза Ричард. — Ако вие, мързеливци, ми помогнете да ги балирам.

Джефри и Стюарт се съгласиха и всички излязоха от градината, като разговаряха добродушно. Даниел леко я докосна по рамото, преди да си тръгне и тя му се усмихна, а после се обърна към клонките и цветята.

По-скоро усети, отколкото чу, че Гарет застана зад нея. Опита се да не мисли за него. Най-после той коленичи до нея и сложи ръка върху нейните.

— Кристиана…

— Махай се.

— Трябва да говоря с теб.

— Я стига! Махай се! Майната ти!

Той въздъхна, взе мотичката от ръцете й и я хвърли надалеч.

— Бих искал да не ме ругаеш.

Червенината заля лицето й чак до врата, когато видя нежния поглед върху красивото му лице.

— Ти ругаеш. Братята ти ругаят. На мен също ми се ругае. И ругая. Глей си работата. Майната ти. Цуни ме по задника.

— Направих го — каза просто Гарет. — И беше толкова сладък и кадифен, като праскова.

Тя, беше шокирана, не успя да измисли отговор. Лицето й пламтеше и тя най-после каза:

— Няма значение.

Опита се да се изправи. Гарет я хвана за ръката.

— Не, няма да се махна. Седни, искам да поговорим.

Тя седна и се загледа в купчинката мъх, която бе поникнала между тухлите на пътеката. Взе една пръчка и започна да я разравя.

— Ти беше девствена, нали?

Тя помисли да излъже, но се отказа и кимна.

— Проклятие! Защо не ми каза?

— А ако бях ти казала, щеше ли да останеш?

— Знаеш много добре, че нямаше.

Тя го погледна в очите и се зачуди на сдържания яд и тъга в тях.

— Щеше ли да има някакво значение за теб?

Той изглеждаше вбесен:

— Огромно. За разлика от онова, което си мислиш за мен, аз съм честен човек и никога не бих направил онова, което направих, ако бях знаел.

— И сега съжаляваш и се боиш, че ще ида да се оплача на баща ти или на Даниел и ти ще бъдеш принуден да постъпиш „честно“ и да спасиш репутацията ми, като се ожениш за мен. Повярвай ми, Гарет Ларкин, аз нямам намерение даже да позволя подобно нещо. Да не мислиш, че ще се обвържа да живея на място като това тук?

Думите й звучаха остро и с горчивина. Всъщност тя мечтаеше точно за това. Когато сутринта отвори очи и се намери в леглото до Гарет, и неговото здраво и топло тяло се бе увило около нея, тя бе помислила точно така. Беше си представила как той отваря очи и се усмихва сънливо, като й казва „Остани“.

„Луда“ — каза си на ум. Издърпа една трева почти с ярост и отбягна погледа на Гарет.

— Разбирам — отговори той тихо.

— А сега, след като успокоих съвестта ти, ще ти бъда благодарна, ако си идеш. Отивай да нагледаш овцете си или където си искаш другаде.

Той постоя мълчаливо още малко, а после се изправи. Сянката му падна върху все още увитите с бръшлян рози.

— Както искаш — каза той, а Кристиана остана неподвижна, докато не чу как той се отдалечава.

— Не ми пука — прошепна тя и се опита да мисли за Ню Орлеан, за нови рокли и за красивите и богати мъже, с които ще я запознае там брат й. След няколко минути заплака, а глупавото куче се завъртя около нея, пъхна тъжната си муцуна в лицето й и облиза солените сълзи.

— Ох, идиотско животно такова! — каза Кристиана, но обгърна масивното му тяло с ръце. Така се почувства малко по-добре.

През следващите три седмици те поддържаха едно доста трудно примирие. Гарет избягваше да говори с Кристиана, а тя се занимаваше усилено с градината.

Будеше се всяка сутрин от песента на птиците, обличаше една от старите рокли на Виктория и притичваше през слънчевото пасище към кухнята, където закусваше заедно с Матю и синовете му. Забеляза, че Гарет винаги гледаше да отсъства от тези събирания. Установи, че с всеки изминат ден все повече се привързва към Матю, че много й харесва начинът, по който той я посреща — с някой стих или мъдрост, и й казва колко е хубава и колко се възхищава от работата й в градината.

Беше й станало навик да чука на вратата му и да му напомня, че трябва да обядва, защото иначе, той оставаше в стаята си, заровен между книгите на римските и гръцки философи, и се появяваше чак вечер, доста изморен от работата си.

Стюарт и Гарет сковаха решетка за бръшляна, а Даниел й показа как да привърже розите, за да растат нависоко. Първоначално й се искаше да махне бръшляна изобщо, но й харесваше начинът, по който тъмната му зеленина се съчетаваше с цветовете на розите и обгради пътечките с решетки, по които той да се увива.

През изминалата година се бе научила внимателно да избягва мислите за неприятностите си. Сега се бе съсредоточила в мисли само за градината и това й доставяше радост. Наторени и поливани, розите цъфнаха и надвесиха над тухлената ограда своите розови и червени благоуханни цветове в близост до яркосиньото на петуниите. Те бяха така тъмносини, както бяха тъмносини летните нощи и кадифената пелерина, която тя някога имаше… Май това беше само преди година… във Версай.

Тя подреждаше и подрязваше цветята, почистваше увехналите цветове и внимаваше Доги да не се търкаля из градината, за да не стъпче виолетките, които толкова обичаше. Вече бе престанала да се опитва да подрежда косата си в сложни прически и я носеше на стегната плитка, която падаше до кръста й. За свое учудване установи, че очаква с удоволствие вечерите, когато всички се събираха и намираха повод да се поразходят в градината й. Джефри и Стюарт, Ричард и Даниел бяха възхитени от богатството на цъфналите цветя и техните похвали стопляха сърцето й. Сега намираше закачките им за приятни и също им отвръщаше шеговито. Смееше се много по-често и за пръв път след революцията, тук се чувстваше между свои. Всяка вечер, след вечеря тя си отиваше в каменната къщурка в края на гората, а Доги я следваше, провесила дългите си уши. Тя влизаше, спускаше резето на вратата и изтощена заспиваше.

— Тя иска да иде на църква — каза изплашено Джефри на Стюарт. Двамата бяха в плевнята. Лъчите на слънцето проникваха през отворената врата и в светлината им танцуваха прашинки.

— По дяволите — отвърна Стюарт. — Само че това изобщо не е смешно. Ти не я ли попита дали не предпочита да дойде за риба?

— Аха, ама тя ми се изсмя. Каза, че не иска. Било й дошло време да ходи на църква.

Гарет, който точеше една коса с бруса, се опита да не обръща внимание на братята си.

— Каза, че трябва да се изповяда. Това не е ли нещо католическо, Стю? Може ли викария да го прави?

— За какво да се изповяда? Че какво е направила?

— Кой знае? Може да е настъпила някоя виолетка.

Джеф и Стюарт се засмяха лудо, а Гарет ги погледна сърдито и напръска с вода бруса, за да не загрява от точенето на косата.

— Само, че аз няма да ходя на църква — съобщи Стюарт. — Ти я заведи.

— Какво, и да те оставя сам да ходиш на риба ли?

— Аз ще я заведа — обади се Гарет като опитваше острието на косата на ръката си.

— Тя ще предпочете да иде с някой от нас. Даже с Ричард. Не че имам нещо против теб, Гарет, но тя наистина не може да те понася.

— Така ли? — повдигна вежди Гарет.

— Не го е казала — побърза да го успокои Джефри. — Но винаги, когато си наблизо, тя млъква, побледнява и започва да гледа намусено. Както когато пристигна тук, в началото.

— А иначе въобще не е такава — отбеляза Стюарт с удоволствие. — Сега цялата е порозовяла от слънцето. Повече не прилича на проклетата принцеса. Вече заприлича на човек.

— Даже вече си е намерила работа срещу заплащане — добави Джефри. Стюарт го погледна накриво.

— Така ли? Къде? — попита Гарет. Гласът му прозвуча по-сърдито, отколкото му се искаше и Джеф се притесни.

— Кое къде? — попита Джефри, като се опитваше да се направи, че не разбира въпроса на брат си.

— Къде си е намерил работа, идиот такъв!

— Нищо не знам — излъга Джефри лекомислено.

— Нее, той нищичко не знае, проклетникът. Не бой се за нея, Гарет. Ако иска да ходи на църква, сигурно Даниел ще я заведе. Тя много го харесва. Те винаги ходят някъде заедно и си бъбрят непрекъснато.

На Гарет като че ли му прилоша:

— Така ли?

— Аха, крият се даже, като крадци. Госпожа Хатън казва, че може би Даниел ще се ожени за нея. Тогава тя ще остане тук.

— Ще се ожени за дявола! — избухна Гарет. Думите отекнаха в тихата плевня. Братята му се изплашиха.

— Не се ядосвай бе, Гарет. Ако толкова иска, аз ще я заведа на църква.

— И аз ще ида с тях — каза Стюарт. — Къде ли пък да ходя на риба?

— Ами… не знам — отвърна Джеф, леко притеснен.

— И двамата отивате на риба — каза Гарет с тон, който не допускаше възражение. — Аз ще заведа Кристиана на църква, щом иска.

Той излезе от плевнята, а Джеф и Стюарт размениха изплашени погледи.

— Ама че луд — каза Джефри. — Как мислиш, какво ли ще излезе от всичко това?

— Ми той наль йе пруклети краль — отвърна Стюарт, като на шега имитира произношението на Кристиана.

Двамата се засмяха и решиха все пак да отидат за риба.

Глава 12

Църквата изобщо не изглеждаше така, както бе очаквала Кристиана. Освен това тя се бе надявала, че ще я заведе Стюарт или Джефри, а вместо един от тях, бе заварила пред входната врата очакващия я Гарет, облечен в официален редингот и със събрана на тила коса. Тя едва не се отказа от ходенето на църква, но всъщност нямаше какво да измисли, за да отложи отиването.

Беше се облякла толкова внимателно, а сега й се струваше смешно, че шапката й се надвесва над очите, а воланите на роклята й допират фините сатенени обувки.

Те извървяха цели три километра в досадно мълчание. Е, не мълчаха през цялото време, но разговорът им се въртеше около времето или други глупости.

Църквата също бе много по-различна от онова, което бе очаквала. Нямаше литургия, нямаше благославяне, нищо познато в звъна на камбаните дори.

Помисли си за последния път, когато бе ходила на църква с Артоа. Той ходеше на църква само когато знаеше, че ще има хубава музика по време на службата. Бяха седнали на скамейките под извисените сводове и се бяха наслаждавали на пеенето на хора, състоящ се от двеста силни и звънливи гласове, които изпълваха въздуха с такава прекрасна и възвишена мелодия, че на човек му се струваше, че е попаднал в рая. А тук бе попаднала в малък каменен храм само с два прозореца от цветни стъкла, в близост до един мрачен мъж, с когото беше спала, а той се отнасяше с нея като с чужда.

Всички присъстващи техни съседи от околността протягаха вратове, за да поразгледат новата роднина на Ларкини, и още по-странното събитие — присъствието на Гарет Ларкин на църковна служба.

„Прави бяха Джефри и Стюарт, като наричаха отец Финкли стар бърборко“ — реши Кристиана.

На идване Гарет й беше казал, че англиканските свещеници не изповядват. Това я учуди точно толкова, колкото и фалшивото пеене на църковния хор.

Тя наблюдаваше викария, неговото дебело луничаво лице и се опитваше да си представи как би могла да му каже: „Отче, дай ми опрощение за това, че заклах човек“. Не, помисли тя, не би могла да му каже. Той сигурно би припаднал.

Не беше онова, което би искала. Искаше й се да чуе познатата церемония и светата литургия. Искаше й се да се усамоти в тъмната изповедалня, за да получи опрощението, да чуе как отецът шепне: „Иди си в мир“. Загледа се в цветните стъкла на прозорците и се почувства като дете, от което искат да не шава. Опита се да произнесе молитвата към Светата Дева, но не можа да си спомни всичките думи. На всичкото отгоре, обръщението „непорочна Дево“, я накара да се почувства не особено уютно.

Когато церемонията приключи, тя почувства облекчение и бързо се насочи към вратата, покрай любопитните съседи, без дори да погледне дали Гарет я е последвал.

— Е, сега какво? — каза весело Гарет. — Не беше ли това напразно загубено време, както ти бях казал?

Кристиана го погледна:

— Тогава защо дойде?

— А ти? — отвърна на въпроса й с въпрос.

Тя се замисли, докато се отправяха към прашния път под сянката на дърветата.

— Мислех, че ще ми олекне. Мислех, че викарият е като нашите свещеници. Мислех, че ще мога да се изповядам и че Господ ще ми даде опрощение.

Гарет тихо се засмя. Той вече бе развързал вратовръзката, а сакото висеше небрежно наметнато на раменете му.

— И прости ли ти Господ?

— Не ставай глупав — отвърна Кристиана. — Та аз дори не се изповядах. Този стар бърборко не е истински свещеник.

Гарет отново замълча и те продължиха пътя си, всеки погълнат от собствените си мисли.

— Мисля, че даже вече не вярвам в Бога — каза изведнъж Кристиана.

— Виж, тук пътищата ни се разминават — отвърна шеговито Гарет. — Защото аз сигурно вярвам.

— Не се шегувай, когато богохулствам.

— Не се шегувам. Никак даже. Но не мисля, че ти е необходим някой чичко, облечен в редингот, който да чуе изповедта ти. А и се съмнявам, че Господ е застанал до дясното рамо на стария Финкли.

Кристиана го изгледа строго:

— А тогава къде да срещне човек Бога, ако не в църквата?

Гарет се усмихна:

— Мисля, че тук, на земята. Мисля, всъщност, че щом слънцето изгрява сутрин, а звездите нощем, че щом има реколта всяка година, то това доказва, че има Бог. Всяко цвете в твоята градина е едно чудо само по себе си. Всяко растение е чудо. А какво ни е нужно на нас всъщност? Онова, което ни дава земята. А това, по мое мнение, е свидетелство за съществуването на Господа.

Кристиана се замисли.

— Да, има смисъл в това, което казваш — отбеляза тя.

— Помисли си само — продължи Гарет. — Има ли нещо, което да ти е необходимо, а да ти липсва. Говоря за наистина необходимо. Не за неща като двадесет рокли, например, или слугини, които да ти пълнят ваната, или копринени ветрила и други подобни. Но има ли нещо, което си изгубила, без което да не можеш да живееш?

Тя мисли дълго.

— Мисля, че не. Само бих искала… Бих искала да имам и цигулката си. — Погледна към Гарет, за да види дали й се смее. Но той беше сериозен. — Липсва ми музиката.

— Но ти пееш — възрази Гарет. — Чух те как пееш в градината.

— О, колко неприятно! — възкликна Кристиана засрамено.

— Но звучеше прекрасно — успокои я Гарет.

Кристиана спря и се загледа в чучулигата, която се рееше в небето.

— Не е същото — каза тя. — Цигулката ми беше прекрасна. Звукът й беше идеален — като гласа на ангел.

— Ти отглеждаш идеални цветя — продължи да я убеждава Гарет.

Странно, колко й беше приятно, че я хвали. Тя веднага забрави цигулката си.

— Нали, нали? Видя ли колко добре се развиват? И маковете започват да цъфтят. Толкова им се радвам! Дали ще са от белите, или от червените? А пък розите са толкова хубави! Даже госпожа Хатън ги харесва. До догодина ще израснат прекрасни храсти.

— Догодина ти ще си заминала — тихо каза Гарет. — И цялата градина пак ще е обрасла в треви.

Кристиана почувства хлад, но все пак се опита да се усмихне:

— Какви ли цветя ще растат в Ню Орлеан?

Гарет повдигна рамене:

— Вярно ли е — изведнъж сърдито попита той, — вярно ли е, че искаш да работиш в „Счупеното гърне“?

— Да. Мисля, че няма да е зле да имам малко пари.

— Не ме интересува какво мислиш.

Този път Кристиана вдигна рамене.

— Ако бях твой… брат, щях да ти забраня да ходиш там.

— Ама не си. Не си ми нито брат, нито баща, нито любовник и нямаш това право.

— Не сме ли спорили и преди по този въпрос?

Кристиана се изчерви, като си спомни как завърши онзи спор.

— Виж какво, Кристиана, наистина не бива. Идеята съвсем не е добра. Там не е добро място.

Кристиана поклати глава:

— За твое сведение, аз вече бях там. И не ми се стори чак толкова ужасяващо място.

Гарет изглеждаше толкова изненадан, че се изсмя:

— Така ли? Кога си била там?

— Ричард и Стюарт ме заведоха. На гости на Поли и да се срещна с господин Тюбс. Нали знаеш, че той е собственикът?

— Знам кой е Тюбс — каза нетърпеливо Гарет.

— Както Даниел би казал „Стет про рационе волунтас“ — това е моето решение и спорът е излишен.

— Не ми цитирай брат ми! Няма нужда! А Даниел, той какво казва по този въпрос?

— Искаш ли да го цитирам, или не искаш? — Кристиана никога не беше виждала Гарет толкова развълнуван, но откри, че й харесва да го дразни.

— Не мога да повярвам, че Ричард и Стюарт са те водили в „Счупеното гърне“ — продължи той, като че ли тя не му беше отговаряла до сега. — Трябваше да се замислят поне малко.

— Замислиха се — каза Кристиана. — Но аз ги накарах.

— Не се съмнявам — каза Гарет с недоволство в гласа. — Изненадва ме само това, че не си въвлякла в тази история Джефри и Даниел.

— Те знаеха — изсмя се пак Кристиана, — но не можаха да дойдат, защото ти, заедно с Даниел, трябваше да учите Джефри как да попълва счетоводната книга.

Гарет спря на пътя и я погледна така, сякаш току-що му бе съобщила, че е настъпил краят на света.

— Проклятие! — избухна той така, че Кристиана чак подскочи. Той се спусна към едно от дърветата отстрани на пътя и го ритна, после се завъртя наоколо му и пак го ритна.

— Всички казват, че си много спокоен и благоразумен — каза Кристиана. — Но аз не мисля, че си такъв.

— Съм — избухна Гарет. — Бях дяволски разумен през целия си проклет живот. И знаеш ли защо? Сега ще ти кажа! Защото те нямаше теб да подскачаш из проклетата ми ферма и да създаваш неприятности. Ето защо!

Кристиана поглади розовите копринени панделки, които се спускаха от шапката, и зачака той да спре да крещи. Помисли си как преди месец, яростта му щеше да я накара да избяга уплашена и да се скрие някъде, а сега тя по-скоро се забавляваше, отколкото да се бои.

— И какво да правя аз сега? — попита той. — Омагьосала си баща ми, омагьосала си собственото ми куче, братята ми ме лъжат, само и само да задоволят егоистичните ти желания. Не ми стига това, ами стоят по половин ден да се радват на проклетите ти цветя.

— Ама те не…

— Като тълпа загубени глупаци! А пък проклетият ти брат отмъкна единствената ми сестра през морета и океани на края на света, че да я изяде някоя тълпа червени диваци…

— Е-е, сега говориш като госпожа Хатън — успя да се обади Кристиана, която се мъчеше да остане сериозна, но не можеше да се сдържи да не се заяде с него. — Само дето тя не проклетисва на всяка втора дума. Джефри смята, че характерът ти става опак, понеже остаряваш.

— Само на тридесет години съм! — изкрещя отново Гарет. — И не съм опак! — Той млъкна, пое дълбоко дъх и когато заговори отново, гласът му беше по-тих и по-спокоен. — Не съм опак и не съм стар.

— Както би казал Даниел… — започна отново Кристиана, но Гарет рязко я прекъсна.

— Ако пак ми цитираш някоя проклета латинска фраза, няма да отговарям за по-нататъшните си действия.

Кристиана понечи да се изсмее, но се въздържа. Само вдигна безразлично рамене и продължи пътя си. Гарет я догони.

— Като спомена за госпожа Хатън — каза той с вече по-спокоен глас. — Джефри и Стюарт казаха, че на нея й се счували сватбени камбани.

Кристиана повдигна учудено вежди:

— Да не е зле с ушите?

— Какво? А, не. Така се казва. Това означава, че тя се надява ти и Даниел да се ожените.

Кристиана вдигна очи към Гарет, за да види дали не се шегува. Той не се шегуваше.

— И откъде й е дошло това на ум?

— Мислех, че ти може да знаеш. Джефри и Стю ми казаха, че вие двамата сте все заедно и си шепнете като заговорници.

— Той се държи мило с мен — отвърна тя. — И с него мога да си говоря. Това е всичко.

— И за какво си говорите?

„За Франция — отвърна тя на ум. — За това какво чувствах, когато убих човек и когато зад вратата чувах смеха на брат му. За неща, които не бих желала да разказвам на теб, защото ти ме презираш.“

— За различни работи — отвърна тя и потрепери.

— А какво казва Даниел по отношение на „Счупеното гърне“?

— Той мисли, че е добре да си имам приятелка. Мисли, че за мен е полезно да общувам с Поли.

Гарет остро се изсмя:

— Аз не мисля така. Поли е… с малко по-свободни нрави. Не би ми се понравило, ако ти заприличаш на нея.

Кристиана го стрелна с онзи студен поглед, който изкарваше маркиза Пиерфит от кожата й.

— И ти наричаш мене сноб! Как си позволяваш да критикуваш Поли! Това е почти смешно, като имам предвид онова, което аз научих от теб!

Това го накара да се замисли и Кристиана бе доволна, че го засегна. Тя погледна към пътя и видя Доги, която тичаше към тях с весело размахана опашка и изплезен език.

— А колкото до това, че ще работя в „Счупеното гърне“, омния мутантур, нос ет мутамур ин илис — нещата се менят, и ние се променяме с тях. — Тя се затича към Доги, която се затъркаля от радост в прахта.

— Мразя проклетия латински — каза с изморен глас Гарет. — Слушай, Кристиана — повика той, но тя не му обърна внимание и продължи да почесва Доги по корема и да й приказва със смешния глас, с който всички жени говореха на животните. Тя не вдигна поглед, докато сянката му не падна върху нея. — Не се шегувам и не се опитвам да бъда тиранин, но просто не искам ти да работиш в „Счупеното гърне“.

Тя повдигна глава и го погледна намръщено изпод периферията на шапката си.

— Ти продължаваш да говориш за неща, които знаеш, че не са верни. Казваш, че не си лош, а ми крещиш. Казваш, че не си тиранин, а ми заповядваш. А пък нямаш никакво право да го правиш!

— Имам, дявол да го вземе!

— Нямаш, дявол да го вземе! Ето че пак започваме отначало.

Доги, която се бе излегнала в прахта, местеше поглед от Гарет към Кристиана и махаше учудено с опашка. Кристиана седна на тревата отстрани на пътя и въздъхна.

— Слушай ме. Как би се чувствал ти, Гарет Ларкин, ако една сутрин се събудиш и установиш, че фермата ти я няма? Овцете, кравите, кокошките — всичко го няма. До последния камък.

— Не те разбирам.

— Защото още не съм свършила. Мълчи и чуй какво ще ти кажа. Представи си, че се е случило. Представи си също, че брат ти — Ричард или Даниел — няма значение кой, представи си просто, че те завеждат някъде, където всичко ти е напълно непознато. Представи си, че те завеждат в двора на крал Джордж и те оставят там. И ти казват: „Ето, Гарет, вече ще живееш тук“.

— Ще се махна — отвърна Гарет. — И сигурно ще ги натупам яко по задниците.

Кристиана вдигна ръка:

— Ти не ме слушаш, Гарет! Ами ако не можеш да се махнеш? Ако трябва да стоиш там? И всеки ден ти се налага да се разправяш с политици и посланици, да правиш интриги и други подобни неща, а ти изобщо нямаш представа как да се оправиш? Ако всеки те поглежда и ти казва: „Той не е за тук, той е безполезен, той зависи от нашето благоволение, хубав е, но какво от това“?

Гарет я гледаше мълчаливо. Бузите й бяха порозовели, а очите й блестяха.

— А после някой изведнъж ти каже, че има нещо, с което ти би се справил, нещо, което ще ти осигури чувството за принадлежност към това общество. Тогава ти би могъл да вдигнеш глава, да почувстваш, че отново притежаваш нещо свое. Би ли позволил тогава, на някого да ти попречи? — Тя бе настръхнала като сърдито коте.

— Не. Мисля, че не бих позволил — отвърна той. После седна на тревата до нея, посегна и пое ръката й между дланите си. — Кристиана, ти не си ме разбрала. Аз не искам да се чувстваш безпомощна. Не искам да се чувстваш като бедна роднина. Аз просто се боя за теб и за твоята безопасност. Ами ако някой път, когато се прибираш, някое пияно копеле реши да те проследи? Как ще се защитиш? — Тя трепна и сви устни. — Ти не би могла, мила моя. Ти си толкова малка и слаба — като агънце. Никога няма да мога да си простя, ако нещо ти се случи!

Тя извърна лице и загледа зелените хълмове със сериозно и затворено за него лице. Очите й се замъглиха и Гарет помисли, че ще заплаче.

— Не играеш честно — каза тя тихо. — Преди малко крещеше и риташе дърветата, а сега ми говориш нежно като на любима и ме наричаш „мила моя“. Не е честно!

— Честно е — отвърна Гарет. — Така е. И освен това аз съм твоят любим, ако наистина си говорим честно.

— Не си!

Той повдигна вежди:

— Как тогава трябва да наричаме онова, което се случи между нас, Кристиана? Как ти би го нарекла? Аз те целувах, държах те в ръцете си, любих те. Ти ми се отдаде. Аз излях семето си в теб и ти спа до сърцето ми. Това не ме ли прави твой любим?

— Не. Не те прави. — Бузите й пламнаха и от очите й потекоха сълзи. — Това означава, че веднъж, и то не по твое желание, аз съм те прелъстила. Хората го правят постоянно. Животните също. Това не е любов, не това означава да си любим.

— А какво тогава? — попита тихо Гарет.

— Любим е онзи, който те обича, който мечтае за теб и те боготвори. Някой, който ти се възхищава и разговаря с теб, а не някой, който преспива с теб веднъж и после мисли, че вече му принадлежиш. — В гласа й имаше горчива и остра мъка. Гарет се пресегна, хвана брадичката й и извърна лицето й към себе си. Слънцето проблясваше в сълзите, покрили миглите й.

— Слушай ме сега ти, Кристиана. И си помисли добре. Аз мисля за теб. Много. И ти се възхищавам. Не само защото си хубава, макар че това също има значение. Възхищавам се на усилията ти да се приспособиш и на грижата и вниманието ти към татко и към другите. А що се отнася до това, че мисля за теб като моя собственост, то не е вярно. По дяволите, момиче! Да не мислиш, че веднъж ми е било достатъчно? Ако бих могъл, бих те завел у дома в леглото си и бих те любил всяка нощ, винаги!

Тя остана абсолютно мълчалива и го гледаше с кръгли очи. Топлият вятър развяваше розовите панделки на шапката й, а тревата около тях се развълнува.

— И ако мислиш, че трябва да работиш в „Счупеното гърне“, не те спирам. Опитай. Но аз ще идвам там всяка нощ, за да те прибирам у дома. Няма да допусна да се мотаеш сама по пътищата през нощта. Чуваш ли?

Малката ръка в дланите му трепна и тя кимна.

— Благодаря ти, Гарет — рече тихо. — Много ти благодаря. Това е толкова важно за мен.

— Не мога да разбера защо — отвърна той с тих смях.

— О, така е! Защото ще се чувствам „по своя“, защото ще се грижа за себе си. Толкова е досадно да се чувстваш различен и чужд! Имам чувството, че съм чужда на всички.

— Но това е проклета глупост. Ти си наша. Ти си част от семейството, независимо дали то ти харесва или не.

Тя го погледна изненадано и като че ли не повярва на думите му.

— Ти си наша — повтори той, пресегна се и я притисна към гърдите си.

За момент тя се дръпна и раменете й се изпънаха под ръката му. Но после тихо въздъхна и тънките й ръце обгърнаха врата му, а лицето й се вдигна към него.

Той я зацелува нежно и устните му докосваха горещата коприна на бузите, челото и клепките й. Те бяха солени от сълзите, които още блестяха върху миглите.

Когато устните им се срещнаха, тя издаде лек гърлен звук и тялото й се прилепи към неговото, а лицето й светна като слънце. После рязко отскочиха един от друг, защото Доги се хвърли, завря муцуната си помежду им и се настани собственически в скута на Кристиана.

— Глупаво животно — прошепна Гарет и я перна нежно.

Кристиана тихо се засмя и го погледна със замечтани и блестящи очи:

— Хайде, Гарет, тя ни напомня да внимаваме за репутацията си. Ние я шокирахме с целувките си посред пътя.

— По дяволите репутацията — каза той, но стана и подаде ръка на Кристиана, за да й помогне. — Шокиращо държание — пошегува се той. — Особено за млада дама от добро семейство…

— Но точно такова, каквото може да се очаква от една кръчмарка — отвърна тя, като се изчерви и оправи шапката, която бе паднала на гърба й.

Гарет посегна и взе в ръка една от черните къдрици, а опакото на ръката му погали деколтето й.

— На мен ми харесва тази сервитьорка — заяви той. — При това много. Може би ще трябва да помолим Даниел да те придружи довечера до дома. Не знам дали ще можеш да се довериш на мен… Една дълга разходка под звездите, по пустия път, може да се окаже толкова изкусителна за мен, мила…

Тя се засмя и го погледна щастливо.

— Мисля, че все пак ще опитам, Гарет Ларкин. Както казват нашите приятели римляните…

— Не го казвай! — извика той изплашено. — Каквото и да е, кажи го по-добре на прост английски. Стига ми Даниел. Не ми е притрябвало и ти да придобиваш лошите му навици.

Тя се разсмя на глас и не каза нищо повече. Двамата мълчаливо продължиха по слънчевия път към къщи. За пръв път от много дни насам те се чувстваха добре заедно и се гледаха със спокойни, замечтани очи.

— Ти дойде — извика Поли и луничавото й лице светна с радостна усмивка. — Почакай само половин минутка и ще ти помогна да започнеш.

Докато гледаше как Поли се движи из претъпканата кръчма с ръце, натоварени с халби с бира, Кристиана развърза панделките на бонето си.

Въздухът беше тежък и миришеше на бира и печено месо. Около масите бяха насядали местни фермери, които винаги пълнеха кръчмата, независимо дали беше делник или празник. Те си говореха за реколтата, за овцете и цените, които предлагат лондонските прекупвачи. Хрипкавият смях на Поли се извисяваше над шума в помещението, а златистата й глава се мяркаше между масите, където тя поднасяше пълни халби на едни и прибираше празните от други.

— Ето така се прави — каза тя, когато се върна при Кристиана. — Питаш ги какво искат, връщаш се при Тюбс, вземаш поръчката и им я носиш. Съвсем просто е. И не позволявай на никого да прави глупости.

Кристиана се присъедини към смеха на Поли.

— Ами ако някой се опита? — попита тя.

— Ще ме извикаш — обясни Поли. — И ако и аз не успея да го изхвърля навън, Тюбс ще го направи. — Тя отново се изсмя и подаде на Кристиана една престилка. — Ще се опитаме да затворим колкото можем по-рано — добави тя, — за да можем да се приберем навреме. А може да поседнем и ние да си пийнем по халба след работа.

Кристиана не обичаше бира, но не го каза на Поли.

— Ти поеми само тези маси. От тук до стената — нареди й Поли. — Ще започнеш с по-малко клиенти.

„Работата не е тежка“ — помисли си Кристиана. Повечето местни фермери бяха мили и приемаха с разбиране по-бавното обслужване.

— Това е ларкиновата Кристиана — обясняваха те на всеки новодошъл и всички кимаха възпитано, като я питаха за Матю и синовете му и как върви работата във фермата.

— Няма друг фермер като Гарет — каза един от възрастните мъже. — С такъв син всеки може да се гордее. На това момче всичко му се отдава.

— Чудесно се справяш — подхвърли Поли, когато мина покрай нея, натоварена с няколко чинии, от които се издигаше пара. — Станала си по-яка, отколкото беше, когато те видях за пръв път. Дяволски добра работничка ще стане от теб.

Дали думите на Поли или бляскавата й усмивка я стоплиха толкова? „Може би и двете — помисли си Кристиана. — Мога вече да работя. Не съм безпомощна.“ Тя се засмя, когато един от вече пийналите мъже хвана Поли през кръста, а тя го бутна от стола с яката си ръка.

— Ето така — извика Поли през рамо с весел глас, като че ли цялата сценка бе разиграна за удоволствие на Кристиана. — Никога не позволявай на някого да те задява.

— Никой няма и да посмее — намеси се Тюбс, докато пълнеше три халби и ги плъзна по бара към Кристиана. — Ти си от семейство Ларкин и няма мъж в околността, който да поиска онези момчета да му счупят врата. Тези момчета те обожават. Като дойдат, само това се чува: Кристиана направи това, Кристиана онова. Когато Поли каза, че ще дойдеш, всички мислеха, че се шегува.

Кристиана го погледна и почувства как я залива топло чувство на благодарност.

— Наистина ли? — попита тя.

Чудеше се, защо ли този малък жест на добрина към нея я правеше толкова щастлива и изведнъж разбра, че всъщност за пръв път от двадесет години тя почувства, че има семейство.

Вече пийналите посетители запяха и без да се замисли, тя също запя. Приятният й глас се извиси. Когато замлъкна, я поздравиха с подсвирквания и весел смях и тя поруменя от удоволствие.

— Това е Кристиана от Ларкините — чу как някой каза и думите звъннаха приятно в ушите й.

Двете си „поемаха дъх“, както го нарече Поли, облегнати на бара, когато вратата се отвори от закъснели посетители.

— О, пратениците на ада — промърмори Поли. — Точно те не ни трябваха сега.

Кристиана погледна любопитно към новодошлите — един млад джентълмен, който като че ли идваше от улиците на Париж или Лондон, облечен модно с редингот и още един младеж с аристократичен вид, бяла перука и внимателно завързана вратовръзка.

— Кои са тези? — попита тя, озадачена от притеснения вид на Поли.

— Онзи кестенявият с тъмносиньото сако е мистър Джил, по-големият син на земевладелеца Торили, който се мисли за господар на околността. Пък другият не го знам, но изглежда много самонадеян. Тези млади господари си мислят, че е много весело да се мотаят между селяните и да ги гледат от високо. — Поли се усмихна с неудобство към Кристиана. — Винаги съм си мислела, че някой ден, някой богат господин ще влезе, ще ме види и ще ме вземе със себе си… Но всъщност виждам, че всички те са едни досадници, като тези тук.

Кристиана погледна към младите джентълмени, които вече бяха седнали до една от масите. Слугата им бършеше невидимия прах от масата с бяла носна кърпа и тъжно лице.

— Като че ли не е достатъчно чиста проклетата маса — каза Поли недоволно. — Аз ще ги обслужа, ако искаш.

Кристиана беше готова да каже, че за нея няма значение, но Поли вече се беше отправила към масата и задаваше с прегракнал глас въпроса „Какво искате?“

Костеливият младеж изгледа Поли с презрение:

— Като начало, бих желал новата прислужница да ни обслужва, Поли. Ти вече си ни омръзнала.

Думите му бяха груби и обидни, пък и той бе вложил в тях двусмислие, от което бузите на Кристиана пламнаха. Значи този е синът на земевладелеца, когото Даниел учеше на латински, за да го подготви за университета. Даниел беше прав. Този беше наистина арогантно говедо.

Очите му я огледаха студено.

— Ела тук, слугиньо! — каза той.

Кристиана пое дълбоко дъх, за да се успокои, и приближи към масата с вирнат нос.

— Ти си нова тук в селото, нали? — продължи да говори арогантният младеж.

— Да — отговори тя с гордост. — Живея при роднини, докато замина при семейството си в Ню Орлеан.

Младият човек се направи на изненадан.

— Французойка ли си слугиньо?

Кристиана реши, че думата „слугиня“, звучи доста неприятно, особено когато се произнася с такъв надменен тон.

— Тази трябва да е малката „жабарка“, която живее в семейството на моя учител по латински — каза Джил Торили на приятеля си. — Чуха се тук слухове… — Той се извърна към Кристиана и тя усети как й се иска да го зашлеви по лицето. — Тук в Ашби има цял куп от вашите в стария Нолтейн. Мадам Алфор и някои други.

Кристиана въздъхна бързо и остро:

— Мадам Алфор? Познавам я. Тя тук ли е? В Англия? А другите? — Сърцето й затуптя бързо. — Кои са другите? Знаете ли имената им?

Младежът се облегна назад и очите му я погледнаха с любопитство.

— Може и да знам — каза гой.

На Кристиана й се искаше да го разтърси.

— Кои, кои са те?

Той се усмихна на приятеля си, който гледаше сцената с интерес и лека усмивка.

— Може да се разберем с теб — каза Джил. — Аз ще ти кажа имената на жабарите от Нолтейн, ако… ти се съгласиш да затоплиш леглото ми, слугиньо.

Кристиана се вкамени и през нея премина вълна от ярост. В стаята настъпи пълна тишина.

— Ти… — отвърна тя ледено. — Ти, господине, ще трябва първо да си спомниш, че моята титла не е „слугиньо“. Аз съм сестрата на маркиз Сент Себастиен. Когато се обръщаш към някого, ще трябва да използваш титлата му. Може би ти трябва, освен учител по латински, и учител по възпитание.

Младежът явно се разяри. Бледото му лице почервеня, а после побеля. В помещението се чу силен смях.

— Ти, невъзпитана малка кучко… — започна младежът.

Кристиана съвсем спокойно хвана облегалката на стола му и я бутна към пода, както бе видяла да прави Поли преди малко.

Тя обърна гръб и се отдалечи, но Джил Торили я хвана за китката и я дръпна.

— Как смееш! — изкрещя той. — Как смееш?! Ще накарам да затворят това заведение! Ако някога се опиташ пак да ми говориш по този начин, ще те пребия! Ти си невъзпитана, малка кучка…

— Престани, Торили!

Кристиана се извърна и видя Гарет. Очите му бяха се втренчили в младежа, а устните му представляваха права твърда черта.

— Махни си ръката от нейната, или ще откъсна нахалната ти глава. — Гласът му беше спокоен и ясен, но нямаше никакво съмнение, че ще направи онова, което казва.

Джил не помръдна. Очите му потъмняха и челюстите му се стегнаха.

— Ще го направя — съвсем тихо каза Гарет. — И кажи на нежния си приятел да прибере меча си. Вие сте само двама, а в заведението няма човек, който да се застъпи за вас.

Кристиана стоеше вцепенена, докато Джил не пусна ръката й. Тя се отдалечи от него, а сърцето й подскачаше в тишината на помещението.

— Вън! — каза Гарет на ядосаните млади джентълмени. — И забравете за жребчето, което щях да ви продавам. Внимавайте да не се приближавате нито до земите ми, нито до Кристиана.

Джил огледа помещението, но срещна само студените лица на местните фермери.

— Знам те аз тебе — заяви той. — И няма да забравя това, днешното.

— Дадено — отвърна любезно Гарет. — Гледай наистина да не забравиш.

— Уволниха ме — заяви Кристиана, като пресече тъмним двор, за да стигне до Гарет, който я чакаше, възседнал коня си.

— Ама на теб ти е тъжно? — забеляза Гарет с изненада.

— Да. Беше хубаво. Всички бяха мили към мен и аз се чувствах като една от тях. Имах чувството, че съм тукашна.

Гарет помълча малко, а после се наведе и пое ръката й:

— Ти си имаш дом тук, Кристиана. Хайде да си идем у дома.

Тя вдигна глава и се загледа в блясъка на лунната светлина върху лицето му. Той се наведе, вдигна я и я постави да седне удобно върху гърба на коня. Здравите му ръце я обгърнаха, а дългите му бедра се опираха до нейните. Той умело насочи коня по тъмния път и след няколко минути на неудобство, тя се облегна върху здравите му топли гърди, вдъхна аромата на кожата му и се заслуша в ударите на сърцето му.

— Благодаря ти — каза тя. — Благодаря ти, че спря Джил. Бях наистина изплашена.

— Беше ли? Не изглеждаше така.

— Може би наистина не ставам за работа в кръчма — призна тя.

— Вярно — съгласи си Гарет.

Те яздеха мълчаливо и Кристиана се опита да не мисли за близостта на тялото на Гарет и за чувството, което предизвикваха ръцете му, обгърнали я здраво.

Беше й невъзможно.

Явно за него беше същото, защото след малко той въздъхна тежко и прилепи устни към меката извивка на врата й. Тя веднага се извърна към него. Когато той спря коня и я поведе към тъмната сянка на дърветата, тя го последва с желание и отвръщаше на горещите му целувки с такава жар, че се изплаши от себе си.

— Желая те — прошепна тя, когато усети как горещото му тяло се съединява с нея, а когато той трепна и я притисна силно, усети такава радост и тържество, каквито не бе познала до сега.

Част III
Лято

„Ела, живей с мен, бъди със мен, любов.

И всяка радост да е с нас, това е моят зов.

И той кънти навред — по хълмове и долини,

по тучни ниви и гори, през бързеи и равнини.“

Кристофър Мърлоу

„Ръцете ти са цвят на лотос, те лекуват всички рани. О, бъди добра с мен, докато още се радвам на лятото на моя ден.“

Оскар Уайлд

„Като ябълковото дърво в градината е моят любим измежду синовете…“

Песен на Соломон

Глава 13

Гарет изхвърляше мръсната слама от яслите на конете, когато Даниел влезе в обора и хвърли на земята учебниците по латински, а после и сакото си. Той грабна свободната вила и започна да работи заедно с брат си.

— Няма ли да ходиш днес при земевладелеца? — попита Гарет.

Даниел се усмихна печално:

— Вече бях там и се върнах. Загубих мястото. Казаха ми да не ходя повече.

— Трябваше да се очаква — въздъхна Гарет. — Съжалявам, че изгуби работата си, Даниел.

Даниел се усмихна:

— Не е голяма беда. Джил е нахално копеле и изобщо няма да ми липсва. Наистина ли си заплашил, че ще го убиеш, Гарет?

— Ами. Е, казах, че ще му откъсна главата, но…

— Сигурно го е приел буквално — каза Даниел. — А защо?

— Позволи си да докосне Кристиана — отвърна Гарет, като нарами сноп прясна слама и го разстла по пода на обора. — Освен това я ругаеше и заплашваше.

Даниел изглеждаше възмутен.

— Мой дълг е да я защитавам — довърши Гарет.

— Куис кустодей испос кустодес? — попита тихо Даниел, като се извърна да изхвърли част от замърсената слама.

— Което значи?

— А кой ще защити защитаваните от защитниците?

Гарет втренчи поглед в брат си:

— Какво искаш да кажеш?

— А ти какво мислиш, че казвам? Ако ти се наемаш да защитаваш Кристиана от другите, кой ще я защити от теб? Мислиш ли, че не виждам какво става? Та то е очевидно.

— Така ли? И какво е то?

— Ще се ожениш ли за нея?

Гарет се засмя:

— Не опростявай така нещата, Даниел. Тя никога няма да ме вземе. Щом брат й изпрати билет, тя ще изхвръкне от тук като птица. Тя само се забавлява, но ще следва пътя, който си е начертала. Ще се омъжи за никой богат французин и ще живее щастливо до края на дните си. Ще има поне петдесет тоалета и двадесет прислужници… поне така мисля.

— Ти си глупак — каза Даниел и се насочи към следващата ясла за почистване. — Ти дори не я познаваш.

— А ти, познаваш ли я?

— Аха, мисля, че я познавам.

— Стой настрана от тази работа. Даниел.

Двамата братя бяха застанали един срещу друг и се гледаха напрегнато, докато не ги разсея звукът на далечна гръмотевица.

— Дъжд — възкликна Гарет и лицето му се поотпусна от напрежението. Отиде до вратата на конюшнята и загледа смрачаващото се небе. — Тъкмо навреме.

Даниел застана зад него и наблюдаваше също облаците, които се сгъстяваха.

— Ти трябва да се ожениш за нея, Гарет.

— Дявол да го вземе, започваш да ми досаждаш. Кой те е упълномощил да се грижиш за моята съвест?

— Аз не се тревожа за теб, а за Кристиана. Не бих искал да я видя с наранена душа.

— Аз не я наранявам, глупако! — студено изрече Гарет, но чувстваше много по-голяма вина, отколкото би желал да признае.

— Ако искаш да се забавляваш — остро отвърна Даниел, — защо не се захванеш с някое от местните момичета?

— Защото не ми харесва — отвърна Гарет. — Хайде, махай се. Няма ли какво друго да правиш, че си се решил да ме вкарваш в правия път?

— Ти трябва да се ожениш за нея — повтори Даниел. — Любовта побеждава всичко — нос седамус амори — и трябва да й се подчиняваме.

— Някой ден — каза Гарет изморен от спора — ще взема книгата на Цицерон и ще те замеря с нея.

— Това е от Вергилий, а не от Цицерон — отвърна спокойно Даниел. — И е вярно…

Гарет вдигна вежди и погледна брат си, а после избухна в смях.

— Даниел, ти ме умори. Слушай сега. Ако изобщо някога си позволя да предложа на Кристиана да се омъжи за мен, тя ще изпищи и ще припадне. Тя съвсем ясно каза, че женитбата не е част от тази игра. — Тези думи, особено изречени на глас, го засегнаха дори повече, отколкото сам очакваше. — Спомни си, как тя ни разказваше за малкото селце на Мария-Антоанета. Как дамите се обличали като селянки и се разхождали между изкъпаните и сресани овчици. Овце, които къпели всяка сутрин и украсявали със сатенени панделки около врата. Ето това представляваме и ние за Кристиана — една хубавичка, тъпа, малка ферма. Може би й е забавно да се облича в старите дрехи на Вик и да си играе, като си представя, че е една от нас, но то не е така, Даниел. Тя никога няма да стане като нас.

Кристиана беше до външната стена на обора и пълнеше една кофа с пръст, която да сложи около корените на розите. Тук пръстта беше по-богата и наторена. Тъкмо се бе насочила към вратата, когато чу гласа на Гарет:

— Тя може да си играе, като си представя, че е една от нас, но не е така. Тя никога няма да стане като нас.

О, колко я засегнаха тези думи! Знаеше ли той колко мечтае да бъде една от тях? И как го обича? Не, но тя никога няма да му го каже. Така реши. Цялата тази връзка беше глупост от нейна страна. И ако той дойде до вратата на колибата довечера, тя ще му каже да се маха заедно с топлите си ръце и красивите си зелени очи. Да си отива у дома.

Тя се извърна рязко и помъкна тежката кофа към градината си. Взе малката си лопата и бясно започна да копае земята. Копаеше и тореше наред — рози, божури, лавандула, докато се забрави в работата. След малко се успокои и болката в сърцето й намаля. А когато паднаха първите тежки капки дъжд, се изправи изненадано. Постоя още малко в градината да погледа как жадната земя поглъща животворната влага и се възхити на силния аромат на влажна земя и разцъфнали рози, на начина, по който блестящите капки се търкаляха по гладките листа на бръшляна. Изобщо не й мина през ум, че ще се измокри, докато не чу как един от прозорците на къщата се отваря.

— Чувал бях, че на благородниците може и да не им дойде на ум, че трябва да се скрият от дъжда, но докато не го видях, не можех да повярвам — обади се от прозореца Ричард.

Кристиана му се изсмя.

— Гледай — извика му тя и посочи розите, които бяха блеснали от влага в розово, зелено и червено. — Не са ли още по-красиви в дъжда?

— Сигурно — каза Ричард със съмнение в гласа. — Хайде, ела да изпиеш чаша чай.

Тежките крила на прозореца се затвориха. Кристиана помисли малко и реши, че не е лошо наистина да влезе в топлата кухня, да пийне чай и да поспори приятелски и закачливо с Ричард.

На вечеря, когато седнаха всички около масата и тя наистина се чувстваше като член на това семейство, си помисли дали наистина бе чула онези думи на Гарет в обора, или си ги бе измислила. Смееше се заедно със Стюарт и Джефри, слушаше търпеливо съжденията на Матю за влиянието на гръцката философии върху модерното общество, после каза на Ричард да иде да се преоблече в чиста риза. Той пък й възрази, че не иска да слуша никаква си, която се мотае с кофа тор по двора по време на бури и всички избухнаха в смях.

— Някои хора — каза госпожа Хатън на Ричард — нищо не разбират от рози. И ти си един от тях.

Кристиана остана очарована от факта, че самата госпожа Хатън се намеси в нейна защита.

Всеки път, когато усещаше, че Гарет я гледа, тя пламваше. Погледът му беше топъл и одобрителен и тя се опитваше да не мисли за часовете, които бяха прекарали предишната вечер под осветените от луната дървета. Чудеше се дали някой от другите забелязва как тя се изчервява и отбягва погледа на Гарет. А от тези мисли се чувстваше още по-неудобно. За нейно облекчение всички говореха за утрешния ден, когато се провеждаше летния панаир в Ашби. Това беше денят, когато се изнасяха за продан първите ягоди, грах, боб, както и прясното сирене от мандрите. Идваха търговци от Лондон.

— Дори нещо повече — осведоми я Джефри. — Ще идват търговци на вълна, на коне, на тъкани, а и фокусници. Страхотно ще е!

— Ако спре дъжда — намеси се госпожа Хатън.

— Ще спре — успокои я Гарет, а очите му блестяха, когато погледна към Кристиана. — Ти естествено ще дойдеш с нас, нали?

В този момент тя просто не можеше да му откаже. Чувстваше се толкова щастлива, така очарована, че той пожела да я покани.

— Разбира се — отвърна тя и когато видя как всички се зарадваха на думите й, отново почувства топлината на своето семейство.

Късно през нощта, когато вече си бе облякла нощницата и бе избутала Доги от леглото си, тя чу към колибата да се приближават стъпки и разбра, че това е Гарет. Още преди той да стъпи на стъпалата, тя беше отворила вратата. Той й се усмихна нежно и протегна ръце, а тя се гушна в прегръдката му, без да каже дума. Забрави за всичко на света, почувствала топлината на ръцете му и аромата на загорялата му кожа. Навън дъждът продължаваща да вали и се чуваха далечни гръмотевици. По прозорците се стичаше вода, а вътре в стаята огънят на телата им избухваше и озаряваше лицата им заедно със златиста светлина на свещта.

— Събуди се — прошепна Гарет.

Кристиана отвори очи в тъмнината. Май беше среднощ. Тя се плъзна по-близо до топлото тяло на Гарет и уви бедрата си около него, полузамаяна от спомена за страстта и сладките сънища, които я бяха последвали.

— А, без такива работи — каза Гарет, като се смееше тихичко. — Не знаеш ли какъв ден е днес? — Кристиана зарови лице във врата му и целуна вдлъбнатината до гърдите. — Боже, помогни ми — прошепна Гарет и тя усети неговата възбуда. — Спри се мила, иначе никога няма да станем от това легло.

— Добре — прошепна тя и нескромно посегна с ръка, за да го насочи към себе си, вече гореща и готова да го приеме. Той се претърколи отгоре й и я притисна силно към гърдите си.

— Прекрасно — зацелува я той и се задвижи бавно в хипнотичен ритъм.

Тя почти заплака от удоволствие. Така сигурно и леко се чувстваше и искаше точно така да бъде винаги — тя и той, притиснати един в друг всяка нощ, всяка утрин.

Устните му изгаряха врата й, ръцете му я галеха като коприна и предизвикваха страстта й, докато тя не уви бедрата си около него и не се заизвива с цялото си тяло, отчаяно стремяща се да го приеме дълбоко в себе си, ако може дори до дъното на душата си.

— Спри — прошепна той с прегракнал глас в тъмнината. Ръцете му обхванаха бедрата й. — Ако помръднеш, просто няма да мога повече…

Той се надигна леко и сянката му се надвеси над тялото й. Ръцете му галеха топлите й здрави бедра, а тя се изпъна като струна от това докосване. Пръстите му докоснаха копринените къдрици между бедрата и ги галиха докато тя застена от удоволствие.

— Мила моя… — дишането му бе изпълнено със силна страст. — Нека ти покажа нещо… — Той леко се наведе и устните му докоснаха мястото, което дланите му бяха освободили. Горещият му дъх, огненият му език погалиха коприната на кожата й.

Тя инстинктивно се опита да се отдръпне и лицето й запламтя, но той я хвана през кръста и я задържа.

— Не се срамувай — пошепна, като я галеше. — Никога не се срамувай от мен. Ти си сладка и ароматна като горски мед.

Тя отново почувства горещината на устата и нежното докосване на косата му върху корема си. Сега всичките усещания на тялото й бяха концентрирани на нежното място, където я докосваха устните му. Парещи тръпки я обзеха изцяло.

Той я целуваше леко, нежно. Устните му обхващаха коприната на най-чувствителните местенца, докато пръстите й се заровиха в косите и притиснаха силно главата му.

Ръцете му обхванаха извитите бедра и ги повдигнаха нагоре. В нея бликна огън, докосващ най-чувствителните точки и разтърси тялото й. Тя изплака страстно. Тялото й се изпълни със светлина и огън, извиваше се и се мяташе на всички посоки.

Тогава той се изправи, притисна я силно и проникна бързо и страстно, като я изпълни с болезнено удоволствие. Недрата й се надигнаха, за да го срещнат с радост, сърцето й туптеше в унисон с неговите силни и нежни движения.

Тя извика името му в тъмнината и усети как я изпълва семето на живота.

— Мила — прошепна той, като я притисна силно и зацелува подутите й от любов устни.

Останаха така прегърнати, докато сърцата и дъхът им се успокоиха.

— Какъв прекрасен начин да се събудиш! — измърмори той в косите й, а тя се засмя тихо.

— И какво време за събуждане! Полунощ ли е?

— Не. Почти се зазорява. Днес е панаирът в Ашби. Трябва да започнем да товарим нещата, за да можем да потеглим в шест часа.

Докато говореше, той се размърда и се измъкна от леглото. — Опита се да намери свещта, за да я запали, но събори нещо в тъмнината. Чу се тихо скимтене.

— Доги, глупачко. Какво правиш тук?

Кристиана се усмихна:

— Ами тя живее тук.

Кучето веднага размаха шумно опашка и Кристиана се засмя на глас.

— Тя е легнала върху моя брич — каза Гарет. — А пък кремъкът е в джоба му. Хайде, мръдни се, животно.

В тъмнината блесна искрица и Кристиана примигна от силната светлина на запалената свещ. Доги също стисна очи, изправи се с мъка и се промъкна хитро, като се опитваше да се вмъкне в леглото. Кристиана отново се засмя и я бутна. Косите й се разпиляха по раменете.

— Слизай долу, Доги!

Тя веднага погледна към Гарет и се изчерви от горещата благодарност, която съзря в погледа му.

— Кристиана Сент Себастиен — каза той. — Ти си най-красивото същество, върху което са имали удоволствието да се спрат моите очи.

Тя наведе глава и почеса Доги по ушите, като се опитваше да скрие под косите си топлата си благодарна усмивка.

Гарет се облече бързо. На светлината на свещта кожата му бе придобила златист оттенък.

— Ще бързам към къщи и ще започна да приготвям багажа, преди някой да е усетил, че не съм прекарал там нощта — обясни той. — Когато се облечеш, ела и ти да ни помогнеш, ако желаеш.

Кристиана изведнъж се почувства горда от това, че молеха за нейната помощ. Беше чувство, много по-приятно от онова, което усещаше, когато я наричаха „безполезна“.

— Облечи си нещо хубаво — добави Гарет. Усмивката показа белите му зъби. — За панаира всички момичета се нагласят внимателно.

Той се наведе над нея и погали голите й рамене и гладките гърди. Тя потръпна от удоволствие.

— Виж, това няма да ме убеди да се облека…

Той й се усмихна нежно.

— Ах, ти, гореща, малка магьоснице! Хайде, бързо се обличай!

Тя седна в леглото и огледа роклите, които висяха на закачалки по стената. Коя да облече за местния панаир?

— Определено няма да облека онази в бледосиньо и бяло — сподели на глас. — Когато отивам с нея на църква, всички се заглеждат в мен.

— Те не се заглеждат заради роклята — каза Гарет. — Гледат те, защото се кръстиш и покланяш, когато влизаш. Тук никой досега не е виждал истински католик.

Кристиана се изчерви и се засмя заедно с него.

— Ще се видим след мъничко — добави той, наведе се, бързо я целуна и се отправи към вратата.

— Хайде, Доги — извика тихо той, но кучето затвори очи и се изпъна до леглото, като се правеше, че спи. Той се усмихна леко, сви рамене и се спря до вратата, като гледаше Кристиана. Изглежда, искаше да каже нещо, но после й се усмихна бързо и излезе в тъмнината, като затвори вратата зад себе си.

„Обичам те“ — това щеше да й каже Гарет и почти го бе изрекъл гласно.

„Глупак — обвини се той. — Ти си абсолютно луд, даже и затова, че спиш с нея. Ще бъдеш още по-голям глупак, ако й предложиш сърцето си. Защо? За да те отблъсне при първата възможност, която й се представи да замине ли?“

Спомни си как тя го гледаше, когато си тръгна, свита между измачканите чаршафи, с пламтящо като роза лице и разпуснати черни къдри. Знаеше, че ще бъде най-добре да се държи далеч от нея и да пази сърцето и гордостта си. Но също така знаеше, че това му е вече невъзможно.

Той тихо мина по пътеката към кухнята и с облекчение забеляза, че прозорците на къщата са тъмни. Влезе тихо като крадец в собствения си дом.

Даниел вече беше там, облечен. Почистваше огнището и се готвеше да запали огъня. Той само погледна Гарет, но не каза нищо.

Гарет окачи едно котле над огнището и зачака да се стопли водата. Дръпна един стол и седна тежко, като гледаше към брат си, който разпалваше огъня. Чуваше се само прашенето на сухите съчки.

— Дъждът спря — най-после се опита да завърже разговор Гарет.

Даниел го погледна нетърпеливо.

— Навреме го забелязваш — каза той студено и с обвинение в гласа.

Гарет въздъхна и се изправи.

— Виж — каза той след кратко мълчание. — Тя не е дете, Даниел. Тя… тя не е дете.

— Тя е на двадесет години — отвърна Даниел.

— Да, знам, че е на двадесет.

Даниел го погледна със съмнение.

— Да, знам го. Но не е твоя работа. Тя знае какво прави, аз също и не искам да ме караш да се чувствам като престъпник.

— Щом си подхождате… — Даниел придърпа един стол и опъна крака към огнището.

— Стига бе! Какво би направил ти на мое място?

— Ще се оженя за нея — отвърна Даниел без колебания.

— Аз също бих искал — избухна Гарет.

Даниел го погледна изненадан.

— Ако тя би ме взела, което няма да стори. И не ми е нужно да ми натякваш постоянно. Остави ме на мира!

Даниел приглади назад косата, паднала върху високото му чело, и се замисли дълбоко.

— Добре — съгласи се той. — Нямам причина да се съмнявам в истинността на думите ти. Ти винаги си говорил истината. Но сигурен ли си, че това е истината, или просто ти си мислиш, че е така?

— Проклето да е твоето философстване още преди изгрев-слънце — изръмжа Гарет и ритна стола на Даниел.

— Аз мисля — продължи упорито Даниел, че Кристиана те обича повече, отколкото ти си представяш.

— Какво, да не ти е казала?

— Не точно това — отговори Даниел. Той се загледа в огъня. — Тя каза… че ти си толкова добър, че не би могла да понесе, ако си мислиш нещо лошо за нея.

— И какво, по дяволите, е искала да каже с това? — попита Гарет, като повдигна вежди.

Даниел сви рамене.

— На мен не ми е направило впечатление да си, чак пък толкова добър — той се загледа в огъня. — Въглищата са по-ефикасни — добави, за да смени темата.

— Мръсна работа са — отвърна Гарет — Дай ми ти на мен чисти дърва всеки ден. При това дървата са безплатни.

Те постояха мълчаливи няколко минути, като гледаха как пламъците танцуват по тухлените стени.

— Слушай — каза мрачно Гарет. — Какво би станало, ако започна да я увещавам? Ако се опитам с всички сили да спечеля ръката й, преди брат й да изпрати билет? Ще престанеш ли да гледаш на мен като на грабител?

Даниел се усмихна открито:

— Аха! Това би ме зарадвало. Точно това очаквам от теб.

— Но, разбира се, крайното решение все пак ще бъде на Кристиана — каза Гарет. — Трудно бих ти повярвал, че тя ще иска да прекара остатъка от живота си като гледа пилета и бие масло.

— Ти я обичаш — отбеляза Даниел, като да постави точка на разговора.

— Да ми помага Господ — промърмори Гарет. — Още щом я видях, и разбрах, че ще имам проблеми.

Даниел се засмя, а Гарет отиде към бюфета да търси чай.

— Отиди да събудиш другите — извика той. — И да почваме да товарим колите. До осем трябва да стигнем в Ашби.

— Ще взема моята част от печалбата — съобщи Джефри — и ще си купя кон, ако някой ми хване окото.

— Там винаги можеш да намериш — каза Гарет. — А ти, Ричард, какво ще правиш с парите си?

Те вече стягаха последното руно в дългата селска кола. Тя бе почти натоварена с пълни кошници с ягоди, ранни круши и моркови и кръгли пити кашкавал, покрити с восък.

Ричард се спря за момент, като гледаше небето. Облаците се бяха разпръснали, а дърветата и ливадите блестяха, измити от дъжда, и благоухаеха свежо под лъчите на изгряващото слънце.

— Бих искал да ида до морето някой ден — каза най-после той. — Затова съм решил да спестя парите си.

— Боже, боже! — възкликна Стюарт. — За пръв път чувам подобна идея.

— За разлика от вас, келеши такива, аз си имам свои мечти — отвърна Ричард.

— Готови ли сме вече? — попита Гарет, като провери дали са добре впрегнати тежките шотландски коне. — Какво става с Кристиана?

— Отиде до градината си — обади се Джефри. — Каза, че веднага се връща.

— Отивам да я доведа — каза Гарет. — И можем да тръгваме.

Тя стоеше до единия от розовите храсти и внимателно забождаше една роза в панделката на шапката си. Гарет се загледа в нея, замислен за огромната промяна, която бе претърпяла. Когато бе дошла, тя бе слаба и бледа, изглеждаше настръхнала. Стряскаше се от всичко, обиждаше се от всяка шеговита дума. Спомняше си как губеше по цял час сутрин, за да подреди косата си в сложен кок по френската мода и колко вдървено се движеше в стегнатите си рокли.

Колко различно изглеждаше сега! Беше облечена с бяла блуза с широки ръкави под обикновено черно елече и с широка пола на розови и пепеляво зелени райета. Косата й висеше сплетена в дебела, богата плитка на гърба й. Бузите й блестяха и розовееха на свежия утринен въздух, а лицето й бе закръглено и с много по-омекотено изражение, отколкото тогава.

— Готова ли си да тръгваме? — попита Гарет.

Тя се стресна от гласа, но погледна засмяно към него.

— Да, благодаря ти. Тъкмо се украсявах още мъничко. Цветята са като безплатно бижу, нали?

— Отиват ти — каза Гарет. — Изглеждаш прекрасно. Обичам да виждам косата ти така сплетена, вместо онези кули, които се извисяваха преди на главата ти. Имах чувството, че тънката ти шия едва се държи права. Глупаво, нали?

Кристиана се засмя.

— О, във Франция беше още по-лошо. Мосю Антоан идваше да прави прическата ми всяка сутрин. Веднъж беше сложил повече от три метра перлени нанизи в косата ми. И пера също. А веднъж ми беше поставил сини птиченца в гнезда от панделки.

„Какви са тези неща в косата ти — беше попитал Артоа, като наблюдаваше недоверчиво пернатите обекти. — Не е ли много претрупана тази прическа?“

— Недей да мислиш за това — каза Гарет.

Кристиана вдигна очи и срещна тъжния му нежен поглед.

— Когато мислиш за Франция, лицето ти се изостря, като че ли изпитваш болка — каза тихо Гарет. — Имам чувството, че сърцето ти ще се пръсне. Затова искам да те помоля: недей да се отдаваш днес на тези спомени. Забрави поне за един ден, че е имало Франция. Представи си, че винаги си живяла в Мидълбъри. Ще можеш ли, как мислиш?

Тя му се усмихна и го погледна с толкова блестящ поглед, че дъхът му спря.

— Иска ми се. Защото имам намерение да прекарам чудесен ден, да видя зрелища и да се разходя с Поли. Имах намерение да поразпитам къде бих могла да намеря мадам Алфор, но се отказах. Ще го оставя за някой друг път.

— Тя добра приятелка ли ти беше? — попита Гарет. — Бях чул слухове за френските аристократи, които наскоро се били преместили от Нотли в Ашби.

Кристиана повдигна рамене.

— Мадам Алфор — каза тя, като цитираше Артоа — е една от онези личности, които се мислят за ужасно умни, но не са. Не ми беше приятелка. Само позната. Но това няма значение. Предпочитам да прекарам деня с теб.

Гарет се изненада, а после се усмихна топло и радостно:

— Виж, това е чудесно. — Той се наведе към нея, като че ли се готвеше да я целуне, но в този момент се чу гласът на госпожа Хатън.

— Някои хора — каза тя — трябва да си вършат работата, вместо да се мотаят наоколо и да се гледат влюбено.

Гарет подскочи и се отдръпна с вид на виновно дете, хванато да прави беля.

— А, така е вече друго — одобри госпожа Хатън, но лицето й още изразяваше дълбоко възмущение. — И да не забравиш да донесеш смокини. И кимион също, ако се сетиш. И се сети да купиш още няколко тави за кухнята, ако акълът ти не е зает с онова, за което не би трябвало да мислиш!

На Кристиана й се искаше да се изсмее на явното неудобство, изписано по лицето на Гарет.

— А ти, мис — добави госпожа Хатън строго, — не се приближавай до циганите. И без това си имаме достатъчно грижи с теб.

Кристиана се изчерви и увери госпожа Хатън, че няма намерение изобщо да се приближава до циганите.

— Хм — беше очакваният отговор.

— Хайде да тръгваме — бързо се намеси Гарет. — Днес ще бъде дълъг ден.

— И не допускай братята ти да се върнат пияни — извика подире им госпожа Хатън. — Миналата година се върнаха наквасени до козирките. Никога не бях чувала такава гюрултия.

Тя остана в градината да види как Гарет помага на Кристиана да седне на капрата на селската кола. Даниел се настани до нея и хвана поводите на конете.

— Ох, грижи — забеляза за себе си госпожа Хатън. — Това момиче ни създава само грижи.

Глава 14

Панаирът на Ашби се провеждаше в центъра на градчето. Сергии и палатки покриваха площада и се разпростираха по съседните улици. Тълпи селяни от околността, облечени в най-хубавите си дрехи, се разхождаха помежду им, разменяха поздрави с познати и разговаряха на висок глас. Един селски оркестър изпълняваше весели мелодии, но звукът на флейтите и цигулките едва се чуваше от шума на тълпите, блеенето на овцете и цвиленето на конете.

Кристиана отново се впечатли от уважението, с което местните хора се отнасяха към семейство Ларкин, как се възхищаваха от чистотата на вълната и кошниците с плодове в колата.

— Тази ферма не представляваше нищо, преди да се заемеш с нея — каза един възрастен мъж на Гарет. — Ти имаш усет към земята, синко. Не си като баща си. Той не става за фермер. Но пък успя да отгледа прекрасни синове.

Гарет се засмя:

— Е, да, това той успя да направи.

— А това ли е момичето, което се справи със сина на земевладелеца? Чух, чух тази история. Май Джил ви създава неприятности, а?

Кристиана се изчерви под изпитателния поглед на стареца.

— Не би могъл — отвърна Гарет. — Земята е наша и по право, и по закон и ако Джил съзнава какво значи това, би се държал по-далеч от нас за свое добро.

Кристиана се извърна и се загледа в тълпата. Между два пръта група акробати бяха опънали въже и канеха тълпата да гледа известна въжеиграчка, която била играла пред самия крал. Тълпата ги освирка весело, и все пак зачака представлението.

Яки фермерски жени се разхождаха с розовобузите си щерки, деца и кучета тичаха наоколо и се радваха на слънчевия ден и свежия въздух, мъжете си подвикваха весело. Къде ли беше Поли? Кристиана се изправи върху колата, за да огледа по-добре от високо, и се вкамени. Сърцето й щеше да се пръсне.

До въжето на акробатите стоеше Жан-Клод. Тя гледаше с ужас сухата му фигура и мръсната черна коса.

Как е възможно да бъде тук? За момент тя се намери отново в тъмната мръсна колиба във Франция, където брат му ровеше във вещите й и хвърляше настрани портретчето на майка й, обеците от Артоа, писмата от Филип. „Ожених се за прекрасна жена. Казва се Виктория Ларкин и е от едно градче, наречено Мидълбъри на около два дни път от Лондон…“

— Кристиана? Лошо ли ти е? Позеленяла си… — Даниел я докосна по рамото.

Тя отново погледна тълпата, а онзи човек се извърна рязко към тях.

Не беше Жан-Клод. Тя успя да поеме дълбоко дъх.

— Помислих, че виждам…

Тя погледна към Гарет, но той бе зает. Показваше едно от руната на добре облечен търговец и не гледаше към нея.

— Помислих, че виждам Жан-Клод — каза тя бързо. — Братът на мъжа, когото убих. Но не беше той. Онзи просто приличаше на него.

Даниел й помогна да слезе от колата.

— Поеми дълбоко дъх — посъветва я той. — Сега по-добре ли си?

Кристиана се усмихна едва-едва.

— О, да. Беше глупаво от моя страна, нали?

— Не, никак. Ти изглеждаше ужасена.

— Бях — съгласи се тя.

— Не мисли за това — каза Даниел. — Няма никакъв начин той да узнае къде си, нали?

— Сигурно — съгласи се Кристиана. Дори и да бе прочел писмата на Филип, Жан-Клод едва ли би имал възможност да я проследи в Англия.

— Виж, Поли идва.

Кристиана проследи погледа на Даниел и видя златистата глава на Поли над красивите рамене и добре стегнатото елече. Луничавото й лице грееше от удоволствие.

— А, ето ви и вас — извика тя. — Какъв ден! Хайде, Кристиана, да отидем при циганките и да ни кажат късмета.

Кристиана се засмя.

— Госпожа Хатън каза, да не се приближавам до циганите — възрази тя.

— Стара вещица — отвърна Поли. — Остави я. Циганите са добри. Миналата година една ми каза, че ще се омъжа за граф и ще имам осем деца. Смешно, нали?

— Значи циганките не познават — подхвърли Ричард, който тъкмо минаваше край тях.

— Е, все пак се запознах с един граф възрази Поли. — И беше много приятно. Не се омъжих за него, но кой знае, може пак да дойде.

— Ето — каза Гарет като сложи шепа монети в ръката на Кристиана. — Отидете с Поли, вижте циганите и си купи нови панделки или каквото ти хареса. Аз ще се погрижа за вълната и след малко ще ви намеря, за да походим заедно.

— Аз също ще ида — намеси се Джефри. — Понякога циганите продават хубави коне.

— Повечето са крадени — каза Гарет. — Внимавай, Джеф, да не те излъжат. Те са много хитри.

— Благодаря, дядка — подигравателно се съгласи Джефри.

— Хайде! — Поли дръпна Кристиана за ръката. — Хайде да се веселим. Толкова обичам панаира! Видя ли въжеиграчката? Роклята й цялата блести и е късичка ей до тук…

Кристиана се засмя на ентусиазма на Поли, но я последва щастлива.

— Познай кой дойде снощи в „Счупеното гърне“? — попита Поли. — Джил Торили. Беше пиян като свиня и си търсеше белята. Ти наистина го засегна здравата, Кристиана. Той няма да ти прости това.

Кристиана разтърси глава:

— Какво ме засяга Джил Торили? Той е само един земевладелски син.

— Божичко! — възкликна Поли. — Само земевладелски син! Ами че аз, ако бях на твое място, бих си изпотрошила краката да го обслужвам. Виж какво значи да си от висшето общество!

Кристиана се засмя заедно с Поли:

— О, Поли, ти знаеш какво исках да кажа.

— Само се закачам, Кристиана. Гледай, ето ги циганите! Не мислиш ли, че чернокосите мъже са красиви?

Каруците на циганите бяха в края на панаира, боядисани ярко в червено и жълто. Чернокоси, боси деца играеха между тях, а майките им, облечени в шарени дрехи и със златни, украшения, викаха по тях на непознат език.

— Аз ще съм ей — там — показа Джеф към групата мургави мъже, които бяха обградили няколко хубави коня. — Внимавайте, вие двете, да не продадете душите си.

— О, я стига! — изсмя се Поли.

Стара циганка се надигна откъм една от каруците и им помаха.

— Елате да ви погледам за късмет! — извика тя мелодично. — Не се бойте. Елате тук.

Кристиана се поколеба, но после пристъпи напред.

— Ти почакай — каза старицата строго към Поли. — Това не е за твоите уши.

Поли вдигна безгрижно рамене, а очите й вече проблясваха към един чернокос мъжага с блестящ шал около врата.

— Забавлявай се — весело каза тя.

Кристиана последва старицата под тъмния навес на каруцата и седна срещу нея пред малка масичка. Отстрани висяха блестящи от цветове и бродерии копринени завеси. В малкото помещение миришеше на подправки, свещите едва светеха и хвърляха трептящи сенки.

За изненада на Кристиана, старицата посегна и сложи ръка на главата й, погали косата й със сбръчканите си пръсти, а после ги прекара по лицето й.

— Ах — каза циганката изненадано. Тя седна и протегна ръка.

Кристиана сложи няколко дребни монети на дланта й и старицата се зарадва.

— Първо — каза циганката, — ще се помолим. Ти трябва да помолиш Светата Майка да те направлява.

Като се надяваше, че Светата Майка е същата, към която се бе обръщала за съвет и помощ през целия си живот, Кристиана затвори очи и се подчини.

— Сега — продължи старицата — вземи тези карти и добре ги разбъркай. — Колодата беше с необичайна за Кристиана големина. — По-големи са, отколкото си виждала — каза циганката. — Но с моите карти ти няма да загубиш пари или бижута, като с онези, с които си играла. И ще можеш да плащаш на шивача за дрехите си.

По гърба на Кристиана полазиха тръпки. Как бе узнала тази жена, че тя стотици пъти бе губила парите и бижутата си на карти? Сега беше облечена простичко като селянка и не приличаше изобщо на жена, която е притежавала бижута…

— Разбъркай ги пак — заповяда циганката.

Кристиана се подчини, като се опитваше да се успокои.

— Няма от какво да се боиш — каза циганката, като взе картите. — Освен от истината.

Кристиана загледа очаровано как жената подрежда картите по мистериозен начин. Странни рисунки в меки цветове се виждаха по тях.

— Това — каза жената, — си ти. Днес. — Тя показа една карта, на която бяха изобразени мъж и жена с развяна рокля. Двамата държаха златни чаши и се гледаха. — Ти си влюбена, нали? Щастливо момиче.

Кристиана не отговори.

— А тук — продължи циганката — е онова, което е било. — Кристиана погледна рисунката върху картата — фигура с качулка, седнала в лодка, заобиколена с мечове. — Преминала си дълъг път, преди да стигнеш тук, нали? Никак не е било лесно. Сега ти е по-леко. Онова не е било само пътуване по море, а пътешествие към нов живот. Ето те тук. Искаш ли да се върнеш към стария си живот?

Кристиана си спомни Версай — бляскавите златни дни на удоволствия и безгрижен смях.

— Глупаво момиче — измърмори старата жена. — И какво си спечелила ти от онова злато? — Тя показа друга карта, на която беше изрисуван замък, обхванат от пламъци, които излизаха през прозорците, откъдето падаха и хора. — Ето. Мъка и отчаяние. Всяка крепост, издигната върху нещастието на други, ще се срути. Може би ти не си издигнала крепостта, но си живяла в нея като глупава птичка, която не съзнава, че живее в клетка, докато клетката не изгори. Но ти все пак избяга, нали? И къде кацна? — Тя показа друга картина, на която беше изобразена жена с бляскава корона от звезди, заобиколена от зелени ливади, пълни с цветя. — Намерила си спокойно и богато място. Научила си се и на много нови неща. Някои хора цял живот търсят подобно щастие. А ти ще го задържиш ли?

— Ще го задържа ли? — повтори Кристиана изпълнена с изненада и очакване.

— Не питай мен — строго каза жената. — Аз ти казвам онова, което виждам, но решението принадлежи на теб и на волята божия. Ти имаш право на избор. Виж тази карта. Това е картата на глупака. Виждаш ли колко е безгрижен? Гледа звездите, а едва не е стъпил на края на скалата. Когато дойде време да избираш, мисли внимателно, защото никога няма да можеш да поправиш грешката си, ако я допуснеш. — Кристиана се втренчи в изобразения на картата младеж, който безгрижно се насочваше към опасността. — Ти вече знаеш това. Защото си направила нещо, което не можеш да промениш, нали? Какво си сторила, хубавице, какво плаши твоя сън? — Кристиана с ужас погледна на жената. — И ако би могла да се върнеш назад във времето, би ли могла да направиш нещо друго, а не онова, което вече си сторила? — попита жената. Тъмните й очи пронизваха Кристиана. Те я виждаха изцяло, познаваха, душата й. Кристиана изхлипа. — Аз не се опитвам да те плаша. Ако си направила онова и не се измъчваш от стореното, ти би била едно чудовище. Но ето, сега идва време, когато миналото трябва да бъде опростено. Остави го в мир. Никой на света няма да те осъжда така жестоко, както се съдиш ти сама. Коя мислиш, че си ти? Бог може да ти прости. Тогава как си позволяваш да не простиш сама на себе си? Или ти си по-велика от Бога? А тук — жената почука с кривия си пръст върху друга карта, — тук се вижда как околните те преценяват. Изолирана си, но не можеш да си идеш. И защо ли? Наистина ли не можеш, или всъщност не искаш? Може би трябва да споделиш с някого онова, което чувстваш. Иначе ще имат погрешна представа за теб.

Кристиана гледаше жената полуочарована, но и полуизплашена.

— Какво ще стане? — попита тя с треперещ глас. Отвън се чуваше хрипкавия смях на Поли и щастливия глас на Джефри, смесени със звуците на панаира. Но слънчевият ден й се струваше толкова далеч…

— Какво ще стане ли? — повтори мрачно жената. — Какво ще стане? Защо ли само си губя времето с теб? — Тя отдръпна ръцете си и златните й гривни звъннаха. — Вече ти казах, а сега чуй ме пак. Ти сама ще трябва да решиш. Онова, което ще се случи по-нататък зависи само от теб.

Кристиана се вгледа в тъмното, сбръчкано лице на жената, а после сведе поглед към картите на масата. Мистериозните рисунки на звезди, мечове и облаци не й говореха нищо.

— Последната карта — каза жената и я постави върху масата.

Беше нарисувана жена между две колони. Върху главата й имаше изгряваща луна, заобиколена от странни рунически знаци.

— Какво значи това? — попита Кристиана с разтуптяно сърце.

Очите на циганката я гледаха с тъмен, разбиращ поглед.

— Не много повече от онова, което вече ти казах. Тази карта може да означава много неща. Може да изобразява теб — такава, каквато би могла да станеш. Може да означава неопределена съдба. Може да означава, че съдбата ти вече е определена, а ти още не знаеш. Това е нещо скрито, някой, който упражнява влияние над теб, но ти не знаеш още. Бъди готова да посрещнеш съдбата си.

Кристиана мълчаливо зачака продължението, но старата циганка не каза нищо повече. Тя събра картите, а гривните й блеснаха в полумрака.

— Това е всичко — каза жената строго. — Върни се в градината си и мисли за това, което научи. А сега изпрати приятелката си, за да ме пита кога ще се омъжи и колко богат ще бъде съпругът й.

Стресната отново от проницателността на циганката, Кристиана тихо се засмя:

— А ще се омъжи ли за богаташ?

Циганката й се усмихна в отговор:

— Много питаш за монетите, които ми даде. Но ето какво ще ти кажа. Има хора, които са богати със злато, и други, които са богати с любов. Ти от кои си, малка мадмоазел? — Кристиана се изправи несигурно, а ръцете й леко трепереха. Боеше се да излезе навън, под ярките лъчи на слънцето. — Прости сама на себе си — извика жената подире й. — Не забравяй. Винаги е полезно да се учиш от опита си.

— Само празни приказки — съобщи Поли, когато се измъкна от покритата циганска каруца. — Не трябваше да давам парите. По-добре да си бях купила нова панделка.

— Аз ще ти купя панделка, Поли — предложи Джефри, като се надигна от тревата, където бяха приседнали с Кристиана.

Поли се засмя и разтърси златната си коса:

— Наистина ли, Джеф? Колко мило. Вие, мъжете от семейство Ларкин… ох, колко дяволски чаровни сте всичките!

Джеф се засмя доволно.

— Искам да видя и въжеиграчката — заяви Поли. — А ти Кристиана?

— Искам — съгласи се Кристиана, макар че не я интересуваха толкова акробатите.

Тогава Джеф предложи да идат първо там, а Поли го обвини, че иска да погледне под роклята на въжеиграчката.

— Като че ли ми остава друго — засмя се Джеф. — След като е на почти три метра над очите ми.

Те се спряха и си купиха кифли, пълни с орехи и ябълки, а после се насочиха към центъра на панаира. Кристиана се обърна да погледне отново към циганския табор.

— Харесва ли ти панаира?

Кристиана отмести поглед от акробатите, които танцуваха върху въжето, опънато над шумната тълпа, и се усмихна на Гарет.

— Да, май ми харесва.

Той сложи ръка на рамото й и тя се изчерви от топлината, която я заля от този негов жест.

— Ела с мен — предложи той. — Трябва да намеря тави за госпожа Хатън.

— И смокини — припомни му Кристиана. — Да не забравиш за смокините.

— Отивай — каза Поли и ги проследи с интерес. — Ще се видим после.

Кристиана последва Гарет през тълпата и сърцето й трепна, когато здраво я хвана за ръка.

Той като че ли не бързаше и спираше да разгледа стоките по всички сергии — топове с фини платове, подправки, билки, лекарства, преси за ябълки, каци, портокали от топлите страни. Спряха да погледат куклен театър и Кристиана много се смя на сценката, която представяха.

Гарет стоеше зад нея и горещата му ръка я прегръщаше през кръста. Той наблюдаваше повече нейната реакция, отколкото сценката.

— Купих ти подарък — каза той и сложи в ръката на Кристиана едно шишенце.

Тя любопитно го отвори и от него се разнесе богатото ухание на жасмин. Кристиана очарована вдигна поглед към него.

— Това е най-любимият ми аромат — каза тя тихо и с такава радост, като че ли й бяха подарили най-скъпото бижу.

Гарет изглеждаше смутен.

— Беше споменала веднъж, че ти харесва — каза той и се наведе да пошепне в ухото й. — И понеже не си намерила слугиня, която да го излива във ваната ти, не ти ли се струва, че аз мога да бъда удостоен с тази чест?

Тя се засмя, бузите й пламнаха и кръвта й кипна, като си го представи.

— Мисля, че може — отвърна тя. — Щом не можем да намерим Тереза.

— Може би се е постарала да не я откриеш, защото и без това не си й плащала редовно — пошегува се Гарет. Той се огледа напред. — Я гледай! — възкликна той. — Там има добри плугове.

Кристиана едва го настигаше, устремен през тълпата. Тичаше след него, въпреки че плуговете не я интересуваха. Но Гарет изглеждаше заинтересуван и прекара доста дълго време в разговор с продавача.

Кристиана се въртеше наоколо и разглеждаше многоцветните панделки на съседната сергия, които вятърът развяваше, и те блестяха като дъга на слънцето. Имаше и фини дантели и красиви платове. Тъкмо да се върне към Гарет, ясният звук на цигулка привлече вниманието й. Тя рязко се обърна и се насочи към звука през тълпата. Там един човек беше сложил няколко цигулки върху масата си.

— Вие ли сте ги правили? — попита тя.

Мъжът почеса брадата си и кимна гордо.

— Аха, госпожо, аз съм ги правил. Научих се от тате, който се бе научил от дядо. Фина работа, може да се уверите.

Тя несигурно протегна ръка и прекара пръсти през четирите струни на най-близката цигулка.

— Цигулка — каза тя и се замисли колко необичайно й звучи английската дума.

— Вземете я, ако искате — продължи мъжът. — Много са хубави инструментите и са здрави. Траят цял живот.

Тя взе една от цигулките, после друга, като преценяваше лекотата на издълбаното дърво, помирисваше аромата на лака, с който бяха полирани, гледаше как са опънати струните върху грифа.

— Някога аз имах цигулка — каза тя на човека. — Гуарнери.

— Чужденец — отвърна мъжът, без да му направи впечатление името. — Изсвири ни нещо, миличка — той й подаде лъка.

Кристиана взе цигулката в ръка и се поколеба. Толкова отдавна беше! Чувстваше странно пръстите си, обгърнали грифа и нежния лък. После постави цигулката под брадичката си и вдигна лъка.

Прекара го по струните и се усмихна, когато чу богатия им ясен звук. Изсвири бързо гамата.

— Чудесен инструмент — каза на мъжа.

— Нали ви казах — отвърна той. — Изсвирете ни една мелодия.

Тя затвори очи и засвири. Сладките, леки, барокови звуци на музиката на Вивалди се разляха наоколо. Първоначално несигурно, а после все по-уверено звуците полетяха нагоре силни, златни, почти с болезнена красота. Те танцуваха около нея и се издигаха високо в безоблачното небе. Тя се изпълни с радостен звън.

Много скоро мелодията свърши и тя се стресна от одобрителното подсвирване на майстора и силното ръкопляскане на заобиколилата я тълпа. Внимателно положи инструмента върху масата. Изпита болка, когато отдели ръката си от него. Пръстите й го погалиха леко.

— Чухте ли това? — извика майсторът към тълпата. — Никога не съм чувал подобна музика. Вие трябва да си я купите, госпожо. Тя е направена само за вас.

— Съжалявам. Не мога — тя се извърна от масата и за пръв път от много седмици насам почувства, че й липсват собствени средства.

— Срамно! Ужасно! — възмути се мъжът. — За съжаление е! Някой трябва да ви я купи, вие трябва да притежавате тази цигулка.

— Наистина трябва.

Това беше Гарет. Беше се приближил, без Кристиана да го забележи. Гледаше я с разбиране и тъга, изписани на красивото му лице, като видя желанието и сълзите в очите й.

Преди да успее да му каже нещо, той пристъпи към масата и размени няколко тихи думи с майстора. После внимателно преброи четири скъпоценни златни монети.

— Не бива — прошепна тя и го задърпа за ръкава.

Той леко й се усмихна.

— Спри ме де — каза и пъхна инструмента в ръцете й.

Тя възхитено го погледна. Дървото блестеше, грифът се извиваше грациозно, струните също лъщяха. Без да се замисля, че наоколо е пълно с хора, тя обгърна врата на Гарет и избухна в сълзи.

— Чужденка — чу да казва майсторът, като че ли да обясни на другите странното й държание.

— Адска глупост е да си похарчиш парите за такова нещо, ако питаш мен — изкоментира Ричард покупката.

— Ама не те питам — каза весело Гарет.

Кристиана беше седнала в празната каруца с цигулката в скута, а очите й блестяха радостно. Беше събула обувките си, а косата се бе измъкнала от плитката.

— Може би ще се научиш да свириш нещо веселичко — предположи Стюарт, — като „Сали от нашето село“ или „Жената на Голдсмит“.

— Простак — обади се Даниел. — Аз пък харесвам много музиката на Кристиана.

— Можеха да ти купят кон за тези пари — каза й Джефри.

— Това е идея. Мога да я върна, ако искаш — предложи Гарет. — И да ти купя кон.

Тя потрепери ужасена и притисна цигулката до сърцето си.

— Не ми говори такива неща! — извика. — Даже не си ги помисляй.

Очите на Гарет блеснаха весело:

— Сигурна ли си?

На нея й се искаше да са сами и да може да го целуне.

— Аз отивам да пийна бира — съобщи Ричард, като огледа доволно празната каруца. — Някой идва ли с мен?

— Аз — каза Поли. — Това ми е най-любимата част от панаира. И танците по-късно. Много обичам да танцувам.

— Аз пък умирам от глад — намеси се Гарет. — Тук, от другата страна на площада, един продава печено гъше месо. Идва ли някой с мен?

Кристиана скочи от колата и постави внимателно цигулката си върху сламата, покрита с одеяло.

— Мислиш ли, че някой може да я открадне? — попита тя.

— Не — отговори Ричард. — Кой ще вземе да краде подобна глупост. Виж, ако беше кон или друго ценно нещо…

— Стига бе — бутна го тя. — Ти просто не можеш да я оцениш.

— Я виж ти! — извика весело Ричард. — Нейно височество твърди, че аз нямам представа за стойността на парите.

Гарет внимателно взе цигулката и лъка и ги сложи под мишница.

— Аз ще се погрижа. Не се бой — каза той.

Даниел тръгна след Гарет, когато се насочиха да търсят ядене.

— Всичко мирише прекрасно — отбеляза Кристиана. — Май и аз умирам от глад. Дали ми се струва само, или наистина мирише на кафе?

Гарет вирна нос и подуши въздуха.

— Май наистина мирише. Искаш ли?

— Повече от всичко на света!

— Натам — каза той и я хвана за ръката. Запромъкваха се през тълпата от продавачи и търговци, които вече събираха стоката си. — Мисля, че е оттатък фурната.

— Щастлива ли си? — попита я Даниел, докато се промъкваха през многолюдния площад.

Кристиана погледна към него и Гарет. Те вървяха от двете й страни — и двамата високи, кестеняви и зеленооки. Слънцето блестеше в косите им и в очите, насочени към нея.

— Мисля — обяви радостно тя, — че съм по-щастлива от когато и да било през живота си. Никога не съм била толкова щастлива. Имам си градина, пълна с рози, куче и приятели, и много храна, и цигулка. Какво повече бих могла да искам?

„И чувствам, че ме обичат — добави тя на ум. — И съм на сигурно място.“

Франция като че ли беше от друг живот, от друг свят. Тя изведнъж разбра, че вече не сънува кошмари. Кога ли бяха спрели? Опита се да си спомни, кога за последен път сънува революцията и след малко се сети, че това беше в деня, когато бе започнала да подрежда градината. В онази нощ Гарет бе дошъл в къщичката и тя го бе помолила да я люби. Като че ли нежните му ръце и думи бяха изпъдили демоните от нейните нощи.

— Толкова си добър — каза тя изведнъж, без да съзнава, че говори на глас. — Ти си толкова мил с мен.

Гарет сведе поглед към нея развълнуван и поласкан. На лицето му грейна усмивка и трапчинката се появи отстрани. Изглеждаше притеснен.

— Как бих могъл да бъда друг?

— Хайде сега — каза Даниел. — Стига вече. От седмици вие двамата се карате и се навиквате един друг, а сега излиза, че сте си гукали и чуруликали. Вергилий би казал за това, че…

— Стига бе — извика Кристиана. — Майната му на Вергилий — добави в един глас с нея Гарет.

Даниел ги изгледа обидено, а те избухнаха в смях. В този момент един глас в тълпата привлече вниманието на Кристиана. Тя застина и изведнъж замълча.

— … и онзи чар. Хубаво е, нали? — чу се френски говор.

Гарет проточи врат и бързо огледа тълпата.

— Няма нужда да търсиш твоята мадам Алфор — каза той тихо. — Предполагам, че това е тя — до пекарната.

— Къде, къде? — попита нервно Кристиана. Тя се изправи на пръсти, като се опитваше да погледне над тълпата, а ръцете й дърпаха бялата риза на Гарет.

— Ето там, в онази карета. Ето… — той я прихвана около кръста и с лекота я повдигна, като подложи коляно, за да стъпи на него. — Сега виждаш ли?

Кристиана се загледа. Беше мадам Алфор и граф Де Бретон. Те седяха в открита карета. Колко странно изглеждаха сред просто облечените хора, с техните бродирани коприни, панделки и напудрени коси. Мадам Алфор беше с шапка, покрита с копринени цветя и пера. Бялото й лице се криеше от слънцето под изискан чадър.

— Искаш ли да говориш с тях? — попита Гарет.

Кристиана го прегърна по-силно през врата.

— Би трябвало — каза тя. — Иначе би било грубо от моя страна…

Колко странно се чувстваше, когато след толкова време видя някои от познатите си от Версай. Мадам Алфор не се бе променила никак. Изглеждаше недокосната от революцията. Като че ли не беше изминало толкова време, като че ли се бяха пренесли по магически начин от друг свят.

Мадам Алфор се смееше на нещо, което бе казал графът, като си вееше грациозно с дантелената ръкавица и се навеждаше от колата да вземе чашка кафе от някого пред каретата.

Беше слаб, висок мъж със светлокестенява коса, хваната отзад на плитка с красива черна лента. Бялата му връзка бе завързана идеално, а върху тъмносиньото сако блестяха красиви сребърни копчета…

— Артоа!

Викът бе сподавен. Сърцето й подскочи и силно затуптя.

Гарет и Даниел я загледаха, когато тя подскочи и се изплъзна от ръцете на Гарет. Залитна, когато докосна земята, и се впусна през тълпата, почти заслепена от горещите сълзи, с които се изпълниха очите й.

— Артоа! — Този път радостният й вик се чу ясно над шума на тълпата и мъжът пред каретата се обърна. Бледото му лице изглеждаше изплашено, но очите му бързо и внимателно оглеждаха наоколо.

— Артоа! — Тя викаше силно и горещите сълзи мокреха страните й, докато разбутваше хората, които препречваха пътя й.

Артоа гледаше към нея с невярващи очи, а кафето от чашката се разля върху фината дантела на жабото му. После той отметна глава и извика толкова силно от радост, че сигурно биха го чули през три планини.

В този миг тя вече бе в прегръдките му, завряла разплаканото си лице в бялата му риза, вдъхваща познатия аромат на чисто. Не можеше да повярва, че това е истина, че той е жив и е пред нея.

— Ти си жив! — викаше тя.

Щом се отдръпна от него, Кристиана се засмя отново и се хвърли да го прегръща.

— Косата ти е започнала да сивее — каза тя. Не можеше да измисли още какво друго да му каже.

Очите на Артоа блестяха, а хлътналите му страни се позачервиха леко. Той посегна и докосна тежката й стегната плитка, мокрото й лице. Гледаше обикновеното й облекло и босите крака.

— Изглеждаш ужасно — най-после каза той, като се опитваше да остане сериозен, но му беше невъзможно. — Като кошмар си. Какво са направили с теб тези англичани? Приличаш на гъсарка!

Кристиана отметна глава с весел смях:

— О, Артоа! О, Артоа, колко ми беше мъчно за теб!

Артоа отново я прегърна и очите му се изпълниха със сълзи:

— На мен ти също ми липсваше, приятелко.

Гарет стоеше сред тълпата, със забравената вече от Кристиана цигулка в ръка. Гледаше как тя прегръща елегантния благородник, как го докосваше по ръцете с блестящи от радост очи. Гласът й достигна до него. Чуждите думи течаха като пълноводна бляскава река от устата й.

Даниел сложи ръка на рамото на брат си и внимателно се вгледа в лицето на Гарет. Той му отвърна с бърза и тъжна усмивка.

— Е — най-после изрече той. Млъкна, прочисти гърлото си и отметна кичур коса от челото си. — Е — повтори отново. — Май това е всичко. Трябва ли да чакаме повече?

— Респисе финем — посъветва го Даниел. — Не бързай със заключенията, Гарет.

— Тя знае къде да ни намери, ако пожелае — отвърна Гарет. — Ако поиска…

Той отново погледна през тълпата към Кристиана. Очите й светеха от щастие и не виждаха нищо и никого, освен финия благородник до нея. Тя отново посегна и го погали по бузата и тази интимност накара сърцето на Гарет да се обърне болезнено.

— Значи, ето го Артоа, изникнал от нищото — каза замислено Даниел. — Аз наистина се съмнявах, че той може да е жив. — Обърна се да каже нещо на брат си, но Гарет си беше отишъл.

Глава 15

— … а после прекарах един месец във Венеция — добави Артоа. — Но беше изморително. Италианците са толкова… италиански.

Кристиана се изсмя:

— Ами те трудно биха могли да са нещо друго, нали?

— Предполагам. Чуй тази музика — смени той рязко темата, както си беше свикнал. — Просто ужасна, нали?

Кристиана се намръщи и погледна към площада. В тъмнината горяха факли, бирата се лееше безплатно, а група музиканти свиреше танцова мелодия.

— Не мисля така. Тя е хубава по свой начин.

Артоа извърна поглед към небето:

— Не стига, че си загубила мястото си в двора, не стига, че си се лишила от парите и гардероба си, но ми се струва, че си загубила също и вкуса си.

— Сноб — отвърна Кристиана с усмивка.

Те седяха в края на каруцата и гледаха как хората танцуват.

— Ще дойдеш ли в Нотли с нас? — попита Артоа. — Мадам Алфор и графът ще се радват да бъдеш с нас. Спомняш ли си Сюзет и Люсиен Бертен? Те също са там. Те са малко обикновени, но пък са богати, много, много богати. И още кой е там… чакай да се сетя…

— Няма значение, Артоа. Някой ден, скоро, ще дойда да ви посетя. Но тук, където съм, се чувствам добре.

Артоа изглеждаше разстроен. Като че ли беше готов да възрази, но в този момент Ричард скочи и седна до тях и им предложи по една тежка халба бира.

— Няма ли да пийнете бира с обикновените хора? — попита той. — Или да изпратя някое момче да донесе малко вино? — Той се извърна шеговито и дръпна косите на Джефри, който стоеше до конете и си говореше с някакво хубаво младо момиче.

— Хей, момче! — извика той със заповеднически тон. Джефри погледна обидено и се изплю на земята.

— Ако още веднъж ме наречеш момче, ще ти откъсна главата…

— Стига — заповяда Кристиана. — Невъзможен си, Ричард. Разбира се, че ще пием бира.

Ричард сръбна от чашата си и подаде другите. Кристиана взе своята и я надигна смело. Забеляза, че Артоа направи гримаса и потрепери привидно, след като вкуси от своята чаша. Изненада се от това, че се ядоса на жеста му.

— Е, Артоа — каза Ричард с палав поглед. — Какво мислиш за нашите странни английски селски обичаи?

Артоа вдигна вежда:

— Не са много по-различни от френските или италианските селски обичаи. Само вашият акцент е по-груб.

Ричард се изсмя на глас и после се оригна.

— Не бъди грубиян — каза му Кристиана, а Ричард се поклони подигравателно.

— Както нареди Нейно величество — отвърна той и се насочи към тълпата.

— Това твой зет ли е? — попита Артоа. — Боже мили, Кристиана, всичките ли са така ужасни?

— Ричард изобщо не е ужасен. Просто обича да се подиграва. Всъщност той е много мил. — Артоа се усъмни в думите й. — Наистина, Артоа. Всички са мили. Виж, това е Даниел. Той преподава латински. Тоест, преподаваше латински, но го уволниха. Всъщност виновна бях аз, защото се сбих със сина на земевладелеца, когато работех в „Счупеното гърне“.

— Какво си правила? Къде?

— Работех, приятелю. Не гледай така ужасено. Не е чак толкова лошо да работиш в кръчма. Господи, Артоа, лошо ли ти е?

— Не, умирам — отвърна Артоа. — Сигурна ли си, че не искаш да дойдеш в Нотли? Не мога да повярвам, че тези грубияни са те изпратили да работиш в кръчма.

— Те не са ме карали. Аз сама реших.

Кристиана оглеждаше тълпата и видя Гарет. Той стоеше до Поли и я държеше фамилиарно за ръката. Усети леко бодване от ревност. Той като че ли усети погледа, извърна се и срещна очите й, без да се усмихне.

— Гарет! — извика тя и му махна с ръка. — Ела да те запозная с Артоа.

Той се поколеба, но се насочи към тях между танцуващите. На светлината на факлите кестенявата му коса проблясваше ярко.

Подаде ръка на Артоа и разтърси силно неговата.

— Значи това е Артоа. Непрекъснато ни говори за вас.

— Сигурно не непрекъснато — възрази Кристиана. — Артоа, това е Гарет.

Последва напрегнато мълчание. В това време Поли притича, хванала полата си с ръка.

— Защо не танцуваш, Кристиана?

— Още не искам, Поли, това е приятелят ми, Артоа. Онзи, за когото ти разказвах.

Усмивката на Поли ги огря:

— Какво? Същият Артоа, който ти подарил диамантени обеци за рождения ден?

— Същият — съгласи се Артоа.

— Страхотно! — възкликна Поли. — И сега сте дошли в Ашби? И вие ли не танцувате, Артоа?

— Аз не танцувам — отвърна Артоа и Кристиана забеляза за пръв път, че той говори малко престорено.

— Е, аз пък танцувам, дявол го взел! — каза изведнъж Гарет. — Приятно е, доколкото може да бъде, когато двамата са облечени, но не е лошо. Хайде, Поли, да се завъртим. — Той хвана Поли за ръка и я въвлече в тълпата. Кристиана извърна очи, когато забеляза, че Поли му шепне нещо в ухото и после отмята със смях глава.

— Какъв сърдитко — отбеляза Артоа.

— Обикновено не е такъв — възрази Кристиана, като проследи с поглед Гарет и Поли.

Даниел пристъпи между тях и поведе Поли да танцува с него. Гарет се засмя, вдигна рамене и отиде да си вземе бира. Пресуши халбата почти на един дъх.

— Разкажи ми за Филип — настоя Артоа. — Какво го накара да те остави на това място? Да не е бил побъркан?

— По-рано и аз мислех така. Но сега… — тя рязко млъкна, като видя, че Гарет танцува с някакво момиче, което го гледаше с възхищение.

— Какво? — попита Артоа. — Какво гледаш, Кристиана? Искаш ли да идем да потърсим вино? Тази английска бира ще ме довърши.

— Аз я харесвам — настоя Кристиана, като отмести поглед от Гарет и момичето. — Разкажи ми за Нотли, Артоа. Кой още е там?

Те седяха на каруцата под звуците на флейти, цигулки и песни и си говореха за Франция, за онези, които още са в неизвестност и за другите, които бяха успели да се спасят в чужди страни.

Когато Джефри и Стюарт дойдоха да запретнат конете, за да се връщат у дома, Кристиана накара Артоа да й обещае, че ще я посети на следващия ден.

Тя се настани в колата, облегна се на наръч слама, прегърна цигулката до гърдите си и зачака Гарет да дойде. Чакаха повече от час и най-после Даниел реши да се приберат без Гарет.

— Сигурно се е запил някъде — опита се той да успокои Кристиана.

Това обаче не я накара да се почувства по-добре.

Глава 16

Госпожа Хатън посрещна появата на Гарет в кухнята с укорителен поглед.

— Като ти казах да не позволяваш на братята си да се връщат пияни, нямах предвид, призори да посрещам теб самия и пиян като каруцар.

Гарет се усмихна виновно, като се опитваше да не й се обиди. Не можеше да отрече — беше се напил ужасно.

— Сега ще спиш до обяд — продължи госпожа Хатън.

Гарет погледна чашата с недопит чай върху масата, реши, че не е лош и го глътна на един дъх.

— Ядете и пиете до среднощ, после пъшкате и пикаете до обяд — мърмореше безсърдечно госпожа Хатън.

— Къде са другите? — „Къде е Кристиана?“ — всъщност искаше да попита той. За последен път я беше видял седнала в каруцата с Артоа. Тя му се усмихваше и беше подпряла глава на рамото му.

Госпожа Хатън посочи вратата.

— Къде са всичките ли, а? Там, ама не е за добро — каза тя намусено и се обърна с гръб, за да се съсредоточи върху месото, което посоляваше в момента.

Гарет пристъпи прага, спря на тясната каменна площадка и примигна под ярките лъчи на слънцето. Огледа се и видя Джефри и Стюарт, облегнати на стената на къщата, а пред тях бе застанал Даниел с потисната физиономия. Гарет се напъна да каже нещо, но Джефри и Стюарт му направиха знак да мълчи.

Чуваше се гласът на Кристиана. Тя говореше нещо зад ъгъла на къщата. Говореше на френски, а един по-дълбок глас й отвръщаше.

Стюарт и Джефри погледнаха Даниел.

— Тя казва — прошепна Даниел, — че не е толкова лошо, когато свикнеш. Той казва, че тя прилича на… ъ… нещо. Не знам.

— Какво правите, по дяволите? — попита Гарет.

— Тя му разказва за градината — прошепна пак Даниел, наострил уши. — А пък той казва: „Много лавандула има. Чак ми призлява“.

— Не мога да повярвам — та вие подслушвате! — каза тихо Гарет, като се втренчи в братята си. Седна на стъпалото и също се заслуша.

— Той казва, че тя не може да е щастлива тук. Невъзможно. Не би могло да бъде по-лошо.

— Майната му — измърмори Джеф.

— Бих могъл да си представя, че Джеф и Стюарт ще го направят, но ти, Даниел… — прекъсна ги Гарет.

— Нямаше как — весело отвърна Стюарт. — Ние го изнудихме.

— С какво? — попита Гарет.

— Ш-ш-ш — изсъска Джефри. — А сега какво говорят, Дан?

— Артоа казва, че тя би трябвало да иде с него, а той ще я заведе в Ню Орлеан. Може би първо ще идат във Виена. Той казва…

Гарет стана и отметна нетърпеливо косата от челото си.

— Стига — каза тихо. — Стига! Имаме да вършим по-полезни неща. Хайде, стига сте се магарясвали и отивайте на ливадата.

— Много си сладък тази сутрин — намуси се Джефри. — Миришеш на бъчва.

Гарет, без да отвърне, се насочи със сърдито и напрегнато лице към обора.

— Какво, по дяволите, му става? — попита Стюарт.

— Хайде, на работа — му каза Даниел и последва Гарет.

— Говеда! — изхили се Джеф. — Хайде да отидем да пояздим.

— Дадено — ухили се Стю.

Кристиана подаде на Артоа една отрязана розова пъпка и той внимателно я закрепи в бутониерата си.

— И значи Филип просто така те захвърли тук? — питаше той с обикновената си липса на такт. — Без пари, без нищо?

— Той не ме захвърли. Просто аз нямах сили да понеса пътуването.

Артоа гледаше недоверчиво.

— Изглеждаш силна — забеляза той. — Здрава, много здрава. Даже ми се струва, че си понапълняла.

Кристиана прихна нехайно:

— Ами, пълна! По-скоро съм кльощава.

Артоа, доволен от нейната реакция, я огледа критично:

— Може би малко, все пак…

— Толкова си груб. Просто сега не нося корсети, това е.

— А, да, затова приличаш на гъсарка — изкоментира този факт Артоа. — Последна мода! Изоставяш фигурата си, спираш да си правиш прическа, изцапваш с малко тор обувките си и воала — последна мода.

— Удобно е — настоя Кристиана. — Не може да се работи в градината с копринена рокля.

Артоа се изсмя на убедителния й тон и огледа огряната от слънцето градина.

— Не мога да си представя как ти се ровиш в мръсотията. Смешно, нали?

Кристиана се усмихна:

— Предполагам. Но е чудесно да разравяш земята и да виждаш как растат цветята. Много е успокоително. Кара ме да се чувствам част от живота.

— Вечният кръговрат — съгласи се Артоа. — Този цикъл на живота, когато всичко, което расте, умира и после пак се възражда…

— Точно така — потвърди Кристиана.

— И все пак чувстваш, че вършиш нещо — продължи Артоа. — Иначе какво би правила ти тук, заточена, далеч от света? Скучаеш ли?

— О, не, никога. Даже няма да ми се иска да тръгна, когато Филип ме повика при себе си. Бих искала да остана тук завинаги.

Артоа се учуди много. Той се наведе и се загледа в лицето й. Сините му очи блестяха и я изучаваха.

— Ха! — изсмя се силно той, а Кристиана така се стресна, че чак подскочи.

— Какво? Какво има?

Артоа се ухили, а очите му блестяха недоверчиво.

— О, Кристиана. С какво си се забавлявала тук?

— Какво? Ами обработвах градината. Нали ти казах, просто… живея.

За свой ужас тя започна да се изчервява.

— И друго? — питаше весело Артоа. — Я виж как се изчерви! Скъпа ми Кристиана, ти си голяма лъжкиня. Не се учудвам, че не искаш да тръгнеш от тук. Вече го правиш, нали?

— Не бъди толкова груб. Аз не…

— Да! Я си виж лицето! О, чудесно. Наистина чудесно! Кой от тях е? Ученият или онзи с рошавата коса?

— Разбира се, че не! Артоа, колко си досаден!

— Онзи киселият ли? — настоя Артоа.

— Гарет не е кисел — възкликна Кристиана.

— Гарет — повтори Артоа с насмешка. — Така ли се казва? Кажи ми, кога започна всичко?

— Знаеш ли — каза Кристиана като се изправи и заобиколи шибоите, — когато мислех, че си мъртъв, аз наистина плаках много. Изплаках океани от сълзи. А пък сега не мога да си представя, защо съм го направила. Ами че ти си ужасен подигравчия!

Артоа се изсмя безгрижно.

— Не е чудно, че не искаш да се махнеш. „Не искам да отивам във Виена, Артоа. Не искам да си оставя градината“. Боже мили, Кристиана! Аз почти ти повярвах. Сега ми е ясно защо онзи те гледаше така снощи.

— Така ли? Кога? — Кристиана не беше забелязала нищо. Беше толкова радостна, че най-после беше се намерил Артоа!

— Точно преди да си иде.

Кристиана трепна.

— Сериозно ли е? — попита Артоа. — Искам да кажа, не се ли забавляваш само? Или наистина го обичаш?

Кристиана помълча, загледана в блестящите сини цветове на перуниката и кадифето на виолетките.

— Обичам го — каза най-после с тих глас. Артоа се зарадва. — Но той не ме обича — добави тя прегракнало. — Той ме желае, но не ме обича. Той мисли, че съм глупава и празноглава.

— Ти наистина си глупава.

— Не съм. Боже, Артоа, колко си ужасен! Може да съм била лекомислена и вятърничава по-рано, но вече не съм. Наистина не съм.

Артоа се колебаеше.

— Добре де, може би малко съм празноглава. О, стига вече. Няма значение.

— Предполагам, че няма — съгласи се Артоа. — В края на краищата какво би станало, ако той те обичаше? Би ти предложил да се омъжиш за него и тогава ще си вързана за тази ферма и ще трябва щял живот да отглеждаш цветя. А това би било…

— Прекрасно — довърши нежно думите му Кристиана. — Би било чудесно. Но няма да стане така и затова няма да мисля за това. Просто ще остана тук, докато Филип ми изпрати билет и тогава ще замина. Но до тогава имам намерение да стоя тук.

— Е, хубаво ли е… онова…? — попита Артоа, като внимателно нагласи жабото си.

Кристиана го погледна изпитателно, а после се засмя на шеговитото му изражение.

— Чудесно — каза тя. — По-хубаво от всичко.

— Първо революцията, сега пък това — промърмори Артоа. — Наистина е дошъл краят на света. Кажи ми, Кристиана, в сламата ли го правите? Или в овчарника? Или на полето, да ви гледат кравите?

— Стига, Артоа! Какво да правя с теб, ти наистина си ужасен, да знаеш! Просто си ужасен!

Артоа се усмихна.

— Ужасен съм, нали? Това е част от чара ми.

Кристиана се опита да го погледне сърдито, но не успя.

— Толкова ми липсваше — каза му тя, — въпреки, че си такова прасе!

Артоа изглеждаше доволен.

— На мен ти също ми липсваше. А сега ми покажи колибата. Нямам търпение да видя тази съборетина.

Кристиана се засмя:

— Добре. Ти сигурно ще се изсмееш. Толкова просто е обзаведена, като затворническа килия.

— Но доста по-красиво сигурно — възрази Артоа.

Кристиана го погледна учудено, а той се засмя на недоверието й, докато вървеше подире й през градината, под сенките на дърветата и през зелената ливада.

— Тръгна ли си Артоа? — попита Даниел, когато Кристиана влезе вечерта в кухнята.

— Току-що. Хареса ли ти? Нали е приятен? Стомахът ме боли от толкова смях.

— Като лунатици бяхте — изкоментира госпожа Хатън и отмести поглед от месото, което печеше на огъня. — Смеехте се бог знае на какво.

— Той много хареса сиренето ви — бързо й каза Кристиана. — Направо беше очарован.

— Хмм — отвърна госпожа Хатън мрачно.

Даниел затвори книгата си и с усмивка вдигна очилата на челото си.

— Да, Артоа е много забавен. Щастлива ли си?

Кристиана се настани с радостен вид до Даниел и се подпря на масата.

— Да, да, щастлива съм. Колко прекрасно е, че и двамата сме живи. И като си помисля, че през цялото време той е бил толкова наблизо… — Тя се замисли за това колко странен е животът. Защото през цялото време, докато разпращаше писма до него, тъгуваше за него и толкова й се искаше да му разкаже за Гарет, той е бил толкова близо до нея. — Виждали ли сте Гарет? — изведнъж попита тя.

Даниел кимна.

— Навън, на ливадата е, работи.

— Цупи се — поправи го госпожа Хатън.

Даниел се усмихна към Кристиана и повдигна рамене.

— Може би трябва да отидеш да поговориш с него.

— Може би трябва — съгласи се тя и се изправи.

Намери го в най-източната част на ливадите, където растеше хмел. Високите над човешки ръст растения се увиваха около опънатите на пръти въжета и образуваха широки коридори зеленина. Той стоеше, подпрян на мотиката и гледаше небето. Залязващото слънце галеше косите му и те горяха като жарава. Не показа, че е чул приближаването на й.

— Гарет?

Той се извърна и се усмихна бързо и тъжно.

— Къде е Артоа?

— Върна се в Ашби. Какво правиш ти?

Гарет погледна мотиката в ръцете си.

— Боря се с бурените. Какво друго мислиш, че правя?

— Гледаше небето.

— Да — съгласи се той, — гледам как расте хмелът.

Кристиана погледна растенията, които се извисяваха над главата му и почти беше готова да му повярва.

— Да си вземеш сбогом ли дойде? — попита той тихо.

Тя се стресна от гласа му, но веднага се засмя на думите му.

— И какво те кара да мислиш, че заминавам?

— Не заминаваш ли? — попита Гарет, като се мъчеше гласът му да не издава мъката му. — За Виена, а после за Ню Орлеан с твоя любим със синя кръв?

— Откъде го измисли?

— Джефри е най-великият подслушвач на света. Би трябвало вече да си го разбрала. В тази къща няма тайни.

Кристиана повдигна рамене.

— Джефри не знае френски.

— Не, но Даниел знае и Джеф го е изнудил да му превежда. Не мога само да си представя с каква мръсна тайна го е изнудил.

— Не се учудвам, че баща ти по цял ден се крие в кабинета си — отбеляза Кристиана с тъжна усмивка. — Вашата къща е една лудница.

— И все пак скоро ще си заминеш, нали? Тогава няма да ти досаждаме повече.

— Ама ти наистина ще ме ядосаш — каза Кристиана. — Първо на първо, или френският на Даниел не е толкова добър колкото латинския, или Джефри разпространява лъжливи слухове. И второ, госпожа Хатън е права. Ти се цупиш.

Гарет отметна коса от челото си.

— Какво, ти няма ли да си идеш с Артоа?

— Не, няма.

Тя внимателно наблюдаваше лицето му, за да види реакцията, но не видя нищо друго, освен типичната му спокойна замисленост.

— Но той те покани, нали?

— Е, да. Това дразни ли те? — „Кажи, да помисли тя. — Поискай да остана. Кажи, че ме обичаш“.

Гарет повдигна рамене.

Този жест на незаинтересованост засегна Кристиана като плесница. Почувства как лицето й се изопна. Тогава се изсмя горчиво.

— Не, не заминавам. Казах на Артоа, че ще стоя тук, докато брат ми изпрати билет. Няма да е за дълго, нали?

— Да, ако имаш късмет. После ще заминеш и ще намериш богат съпруг. Какво мисли Артоа по този въпрос? Той не е ли достатъчно богат?

Кристиана се засмя.

— Ти ревнуваш без причина. Артоа и аз изобщо не си подхождаме.

— Топки — беше отговорът на Гарет. Кристиана повдигна вежди.

— Топки ли? — повтори тя. — Какво искаш да кажеш?

— Глупости — обясни Гарет. — Вие двамата си подхождате съвсем добре. Всеки го вижда. Начинът, по който се гледате, като се смеете двамата, начинът, по който ти го докосваш…

— Топки — отвърна Кристиана. — Ти ревнуваш. Той ми е само приятел. Това е. Госпожа Хатън каза, че се цупиш и беше съвсем права!

Гарет я изгледа сърдито.

— Ако искаш да мислиш така, Кристиана, твоя си работа.

Кристиана му обърна гръб и дръпна един от ластарите на хмела. Загледа се в жълтите гроздове плодове. После ги помириса.

— Наричат се реси — каза Гарет. — От тях се прави бирата.

Тя го хвърли в пепелта.

— Ще ти липсвам ли, когато си тръгна? — попита тихо.

Гарет мълча дълго.

— Малко — каза най-после. „Ще ми липсва топлината на рамото ти под моята длан. Ще ми липсва дъхът на косите ти, гласът ти. Ще ми липсва лекото ти дишане, когато спиш до мен и ме прегръщаш“. — А на теб? Бързаш ли да си ходиш?

Кристиана въздъхна и го излъга.

— О, да! Ще бъде чудесно да ида в Ню Орлеан и да живея в красива къща, и да имам отново камериерка. И да си купя нови тоалети, да бъда между хора, които говорят френски… — Тя отново въздъхна дълбоко, като се чудеше какво още да каже и изведнъж си спомни за циганката и кривите й пръсти, които редяха картите. „Това си ти, както те виждат другите… недоволна, но неспособна да си идеш. Защото не можеш или не искаш? Трябва да им кажеш, иначе ще те разберат погрешно“.

— Не — изведнъж каза Кристиана, но й беше трудно да каже истината — Не, аз всъщност не искам да си ида. Когато дойдох тук, не ми хареса, но сега е друго. Ти не знаеш колко сте щастливи, ти и братята ти. Никога да не си самотен, винаги да имаш с кого да говориш, да те обичат. Аз цял живот съм била сама, особено след като Филип напусна дома. Бях само на осем години и оттогава все съм била сама. С изключение на Версай, където с мен бяха Артоа и Габриела. Но те не бяха семейство. И не е същото. Ти имаш земята си, къщата си и вие всичките знаете какво ще ви донесе животът… — Гласът й трепна. — Смешно, нали — каза тя. — Сигурно завиждам?

Гарет беше изненадан от думите й.

— Не — отговори най-после с нисък, спокоен тон. — Не е смешно. Никак даже. Не знаех, че си се чувствала така.

— Няма значение — каза Кристиана и сви рамене.

Гарет се засмя нежно и я погледна сериозно.

— Мразя това — каза той. — Знаеш ли, че наистина го мразя. Понякога, когато чувстваш, че не говориш истината, ти отмяташ глава и казваш: „Няма значение“ или „Стига де“. Не е ли по-просто да кажеш истината?

— Невинаги — отговори Кристиана.

Гарет се изненада силно, но после пак се засмя, посегна и хвана края на плитката й. Уви я около пръстите си със смях.

— Сигурно е така — съгласи се с нея. — Но има значение. За мен е важно. — Очите му я гледаха и бяха зелени, зелени, като листата на хмела. — Ела — каза той и разтвори ръце.

Тя се хвърли и се прилепи до него. Ръцете й го притискаха към гърдите й. Тя постави буза върху меката избеляла тъкан на ризата и усети как сърцето му бие отдолу. Вдъхна топлия аромат на кожата му със затворени очи.

— Чаках те снощи — призна си тя. — Но ти не дойде.

Ръката му галеше косите й.

— Мислех, че може да не си сама.

— Само с теб — прошепна тя. — И това, Гарет, е истина.

Той погледна лицето й и се замисли как ли ще се чувства, когато тя замине. Представи си я в Ню Орлеан, щастливо омъжена за някой безличен, но елегантен французин, който ще й купува всичко онова, което той не би могъл, който ще я има в леглото си всяка нощ…

— За сега — поправи я той. — За сега си само с мен.

Тя го погледна и погали страната му и извивката на устните.

— Не искам да мисля за нищо друго — призна тя.

— Както пожелаеш — отвърна той тихо и не сваляше поглед от лицето й. После се наведе и покри устните й с целувки. Цареше пълна тишина. Само вятърът шепнеше в листата.

Тя затвори очи и се наслади на топлината на устните му, на изкусителното нежно докосване на езика му, който галеше нейния, на познатата гореща вълна от желание, която изпълни тялото й.

— Ах, какво правиш ти с мен — промълви той като я притисна силно до себе си. Устните му докосваха ухото и нежната копринена кожа на врата й.

— Трябва да се върнем в къщи — въздъхна тя с пресекващ глас. — Госпожа Хатън е изпекла месото вече.

— Не жадувам за месо — каза Гарет, а ръцете му галеха гърба й. Той притисна бедрата й към своите и тя усети твърдостта на страстта му.

Ръцете й галеха неговите, докосваха здравите мускули на раменете му, чувстваха напрегнатостта на тялото му. Той трепна силно от страст, а нейното тяло жадно се заизвива в отговор.

— Гарет… — дори и на нея протестът й прозвуча слабо. — Гарет, не можем… някой може да дойде.

Той я накара да замълчи с целувка, която отне дъха й. Сърцето й туптеше силно, гърдите се бяха напрегнали под стегнатото елече и тя усети топлата влага на страстта.

— Не можем — отново прошепна тя, когато устните им се отделиха.

Той се засмя тихо, ръцете му повдигнаха фустите й.

— Не можем ли? — повтори той. — Не можем? О, можем!

Тя въздъхна, когато дланта му погали нежния триъгълник между бедрата й.

— Лъжкиня — промърмори той, като вдъхна от аромата на шията й. — Искаш го така силно, както и аз.

Кристиана се облегна на раменете му, защото треперещите й крака вече не я държаха. Той галеше с нежност най-чувствителните места на тялото й.

Устните му отново се впиха в нейните и заглушиха думите й. Езикът му я галеше нежно, горещо и бързо, в ритъма, с който се движеха и ръцете му. Всички опасения я изоставиха. Заля я сладко гореща вълна, сякаш бе изпила чаша тъмно, тежко вино. Тя тихо изскимтя и не се противопостави, когато той я положи върху меката пръст и вдигна полите й над кръста.

Той разкопча брича си и насочи ръката й към себе си. Когато го докосна, той силно изпъшка, с наслада, и я притисна силно към себе си.

— Това, което правим сега, е неприлично — промърмори тя, но думите бяха изречени нежно и с любов, а очите й грееха и ръцете й се протягаха към него.

— То е прекрасно — отвърна Гарет, а устните му нежно галеха челото и бузите й.

Пръстите му развързаха връзките на елечето и отстраниха блузата. Тя се изчерви, като си представи колко предизвикателно изглежда така разголена пред очите му — с голи гърди, запретната около кръста пола, лежаща на земята между богатата зеленина на хмела, осветена от лъчите на залязващото слънце.

Той проникна в тялото й бавно и изкусително, докато тя не се надигна, за да обхване изцяло неговата гореща сила и любов. Тежката му длан, галеща изпъкналите зърна на гърдите, я възбуждаше още по-силно и тя се заизвива заедно с него. Въздъхна дълбоко, с лице, притиснато към рамото му. Вдъхваше омайния аромат на кожата и чистата му коса, заедно със стипчивото благоухание на хмела и свежия, чист дъх на богатата земя под тях. Ръцете й се движеха по гърба и здравите мускули на ханша му, докато той превземаше всеки милиметър от тялото й с поредния силен тласък.

— Кажи ми — задъхано прошепна в ухото й с прегракнал глас, — кажи, че ме желаеш.

Тя се изви и насочи ръка към лицето му. Очите й пиеха всяка извивка на лицето му, блясъка на притворените му очи, твърдата линия на челюстта, осветена от последните лъчи на слънцето.

— О, да! О, желая те! Желая те повече от всичко на света!

Думите й го възпламениха и той отметна глава. Косата му се разпръсна като гривата на жребец. Той я обхвана с ръка под коленете и с леко движение я повдигна и притисна още по-плътно към себе си, като продължи безпаметно да й отдава своята сила.

Кристиана прие този дар с радостна забрава. Извиваше се и се притискаше, забравила всичко на света, докато я обхванаха бляскавите избухвания на екстаза, към който се стремеше.

Той се надигна и със затворени очи се потопи още веднъж, дълбоко в нея. Лицето му бе осветено от слънцето, преди да падне изнемогнал, отдал й цялата си мъжка сила.

Целуваше я жадно по цялото лице, по устните, по врата. А тя задъхана отвръщаше на очарователната му нежност.

— О, Кристиана… — гласът му трепна, но усмивката му бе ясна и гореща. — Ако би могла да се видиш, порозовяла и искряща… — Той се наведе и зацелува гърдите й. Езикът му нежно галеше напъпилите зрънца. — Ненаситница — прошепна той. — Малка, гореща ненаситница.

Тя пламна и бързо прикри гърдите си с елечето, като се извърна от него с прегракнал смях.

— Да, такава съм — призна, като се надигна и седна. — Но ти ме направи такава.

Той леко се отмести от нея и нахлузи брича върху дългите си бедра. Усмихна й се дяволито, когато видя, че тя бързо покри краката си с полата.

— На земята, уважаема лейди — пошегува се той, като се опитваше да придаде възмутени нотки на гласа си. — Как можахте?

— А как не? — попита тя, докато завързваше с все още треперещи пръсти връзките на елечето си.

— Нека аз — помоли Гарет и пое тънките панделки в ръцете си, като внимателно ги прокарваше през илиците. Наведе се и долепи устни в гънката между гърдите й.

— Косата ти е прашна — каза той и потупа с ръка плитката й.

— Не съм учудена.

Постояха така няколко минути, заобиколени от ярката зеленина на хмела.

— Радвам се, че оставаш — каза й Гарет след малко и взе ръката й в своята. — Ти си права. Ревнувах. Ужасно ревнувах.

„Кажи му — помисли тя. — Кажи, че го обичаш. Какво ще ти навреди, ако му кажеш?“ Тя пое дълбоко дъх и заговори:

— Гарет…

— А, ето къде сте. Какво правите, дявол да го вземе, седнали на земята?

В края на лехата се появи Джефри и сянката му легна върху тях.

Гарет пусна ръката на Кристиана и тя падна в скута й. Изведнъж почувства странна празнота.

— Седим — отвърна спокойно Гарет.

Кристиана се изчерви от любопитния поглед на Джефри.

— Много хубаво място сте си намерили — забеляза той. — Знаете ли какво се случи?

— Какво? — попита Гарет, като се опитваше гласът му да звучи спокойно.

— По гърба ти има пръст — каза Джефри на Кристиана, като повдигна любопитно вежда.

— Знам — отвърна тя малко остро.

— Какво се е случило, ненормалнико? — попита пак Гарет.

— Тя като че ли е падала — предположи Джеф.

— Не, не те питам какво се е случило с Кристиана. Нали дойде да ме търсиш и попита дали знам какво се е случило? Няма ли най-после да кажеш за какво си дошъл?

— О! О, вярно. Кравите са се измъкнали през оградата и сега са се насочили по пътя към селото.

— Проклятие! — извика Гарет и скочи. — Защо не каза веднага!

— Ми тъкмо го направих, дяволите го взели! — отвърна Джеф обидено. Той любопитно погледна още веднъж към брат си и се отдалечи.

— Мога ли да помогна с нещо? — изправи се и Кристиана.

— Не, не. Кравите са глупави животни. Няма да се бавим дълго. Ще ги върнем.

— Ама са били достатъчно умни, за да се измъкнат от оградата — отбеляза Кристиана.

Гарет се засмя:

— Сигурно.

Той погледна дали Джеф се е отдалечил достатъчно, прегърна я и я целуна бързо по устните.

— Ще се видим след малко. Не заспивай довечера. Ще дойда.

Тя кимна.

— Довечера и всяка вечер — прошепна. Очите му светнаха и зъбите му блеснаха, когато се ухили доволно. Тя загледа как той се затича през ливадата след Джеф, а косата му блестеше като есенни листа, пръснати по раменете му. — Докато Филип не те прибере — напомни си тя и тази мисъл накара сърцето й да трепне болезнено. „Но имаш на разположение цяло лято“ — добави наум и това я накара да се почувства по-добре.

Тя се изправи, изтупа прахта от полите и косата си, доколкото можа, и се запъти към къщи с цялото величие, което можа да събере в походката и вида си.

Глава 17

За Кристиана това беше най-великолепното лято. Артоа, който я посещаваше всяка неделя, казваше, че и във Франция е било така, дори по-топло, но Кристиана не си спомняше.

„Може би — мислеше си тя — по-рано не е отделяла време, за да забелязва тези неща: как сутрин блести росата, как жужат земните пчели, как въздухът сладни от цъфналите цветя, как тревата започва да съхне от горещината.“ Всичко това забелязваше за пръв път.

— Това е, защото си влюбена — казваше й Артоа и насмешливо извръщаше очи нагоре, но това никак не обиждаше Кристиана. Тя толкова се радваше на живота, че нищо не можеше да я смути.

Градината й се бе превърнала в очарователно място и въздухът бе изпълнен с благоуханието на розите и сладката лазаркиня, която бе станала като зеленикав облак, посипан с бели цветчета. Богатото благоухание на кремовете се разнасяше из топлия въздух като скъп парфюм и се смесваше с по-острата и проникваща миризма на лавандулата.

— Чак те омайва — казваше госпожа Хатън и Кристиана разбра, че това сигурно е най-големия комплимент, който можеше да получи.

— Твърде ярки цветове — беше коментарът на Артоа и Кристиана много искаше той да каже кои цветове му се виждат непоносимо ярки.

На нея й харесваха всички — и тъмночервените, и бледорозовите, и оранжевите, и ярките тъмно и светлосини. Мисълта да махне дори един от тях я възмущаваше и тя точно така каза на Артоа.

— Чудесно — отговори той. — Обаче тези виолетки в близост до червените макове не ми харесват. Получавам главоболие.

Кристиана се бе научила да язди един стар жребец с гръмкото име Луцифер, което изобщо не подхождаше на бедното животно. Джефри обикаляше около нея, яхнал грациозната си силна кестенява кобила, и се смееше на страхливия й напредък. А Стюарт я съветваше да се заеме по-сериозно с градинарството.

— Топки — отвърна им тя, а те зацвилиха от смях, като й обясниха, че думата не значи точно „глупости“. Кристиана възмутена се втурна да търси Гарет и го намери в южния край на обора, където точеше косата за предстоящата коситба.

— Когато ми обясняваш някоя дума — каза тя възмутено, — моля те да бъдеш така добър да ми казваш точно какво значи.

Гарет вдигна поглед и около очите му се появиха леки бръчки от сдържан смях.

— Защо, какво си казала?

— Топки — информира го Кристиана и се изчерви. — Казах го, когато исках да кажа „глупости“, а Джефри и Стюарт си умряха от смях.

Гарет обърна острието на косата и го заразглежда замислено.

— Е, да, малко е смешно — съгласи се той, като избягваше да я погледне.

— Ама на мен не ми е смешно — възрази Кристиана, а Гарет се разсмя от сърце. После остави косата настрани, прегърна Кристиана и я бутна в сеновала, където я целува, докато главата й се замая.

Вече беше загубила представа за това, колко пъти се бяха любили — и в прохладната зеленина на гората, и в прашната плевня, и в тишината на сеновала, в купчините топло дъхаво сено. Много пъти се бяха любили и в нейната стаичка, покрити с ароматните хладни чаршафи, миришещи на лавандула.

Кристиана вече познаваше всеки милиметър от тялото на Гарет така, както познаваше и собственото си тяло. Когато той обикаляше хамбарите и ливадите, тя гледаше с жаден поглед високата му фигура, осветена от златистите лъчи на лятното слънце. Наслаждаваше се на яките му загорели рамене, когато поправяше оградите, подрязваше клоните на дърветата или цепеше дърва за зимата. Прекара цял един следобед да гледа как той обяздваше един тригодишен жребец, който се съпротивляваше на здравата юзда и тежкото седло. Гарет го потупваше по шията, говореше му тихо като на дете, хранеше го с пресни зеленчуци. В края на деня жребчето вече го познаваше и му се подчиняваше, и обикаляше в равен кръг, хванато за удължената юзда.

За Кристиана това беше чудо, тя оприличаваше Гарет на варварско божество. Той се засмя, когато му го каза, и се смя дълго след това на нейното почти детско обожание.

Госпожа Хатън вече й имаше доверие и я изпращаше от време на време до селото с поръчки и Кристиана ги изпълняваше с удоволствие. Доги винаги я придружаваше до мелничаря за брашно или до тъкача за платове, или до обущаря, който изработваше фините ботуши за мъжете, а те толкова бързо ги изхабяваха. По време на тези посещения, Кристиана използваше случая да се види с Поли, която винаги й се радваше и успяваше да се похвали с някоя нова панделка, подарена й от поредния обожател.

Вечер Кристиана свиреше на своята цигулка навън, под звездите, и се радваше на нежните звуци, които плуваха в топлия въздух. Струваше й се, че в свиренето й сега има някакво ново богатство и пълнота.

Месец юли премина, дойде август и къпините започнаха да тъмнеят. Единствената мисъл, която я тревожеше беше, че някой ден, съвсем скоро, ще получи писмо от брат си и ще трябва да замине за Ню Орлеан.

То пристигна дори по-рано, отколкото очакваше. В един бляскав ден в началото на август Поли й го донесе. Двете бяха решили да прекарат следобеда заедно, за да преправят някои от старите дрехи на Виктория за себе си. Кристиана беше излязла на пътя да посрещне Поли.

Старите ябълкови дървета, които обграждаха пътя, бяха все още със зелени листа, но клоните им бяха превити под тежестта на плодовете. Кристиана си почиваше в сянката, облегната на каменната ограда, когато видя Поли да се приближава. Златната й плитка беше завързана с блестяща зелена панделка, а луничавото й лице се беше зачервило от жегата.

— Дойде — съобщи тя, като измъкна смачканото писмо от джоба си.

Кристиана погледна изплашено омачкания плик, а сърцето й щеше да изскочи. Тя дори не посегна ръка да го вземе от протегнатата ръка. Поли й се усмихна тъжно.

— Знам. Аз също не му се зарадвах.

Кристиана взе писмото с несигурни пръсти и го пъхна в джоба на престилката си, без да го погледне.

— Я се погледни — възкликна Поли, която до сега не беше забелязала как е облечена Кристиана, защото също бе мислила само за това нечакано писмо. — Махни тая престилка. Не се ли виждаш на какво приличаш?

Кристиана се засмя на възмущението на Поли.

— Че кой ще ме види? — попита тя.

Поли вдигна рамене и се присъедини към смеха на Кристиана.

— Не знам. Няма ли да прочетеш писмото си?

— Може би по-късно. Пък и за какво да бързам. Аз знам какво пише в него.

Кристиана въздъхна. Преди два месеца тя би продала душата си за това писмо. А сега беше готова на всичко, само то да би могло да изчезне.

Поли кимна и се загледа в пътя, засенчила с ръка очите си:

— Я погледни натам. Скапаните контета.

Кристиана вдигна глава и проследи посоката, в която гледаше Поли. Долу, на завоя към селото, се виждаха Джил Торили с няколко приятели на коне, които вдигаха прах по пътя. Джил и приятелчетата му, изглеждаха много елегантни в скъпите си костюми за езда и с шапки на главите. На кръстопътя Джил спря, поколеба се малко и после насочи коня си към Поли и Кристиана. Приятелите му го последваха.

— Какво ли е намислил? — запита Поли.

Когато Джил доближи, на лицето му можеше ясно да се види подигравателната усмивка. Вместо да ги отмине, той спря коня толкова близо до тях, че Кристиана трябваше да отстъпи пред заплашителния вид на животното.

— Какво правим тук? — попита той, като хвърли през рамо поглед към приятелите си. — Две кръчмарски повлекани се наслаждават на следобедния въздух ли? Или може би си търсят забавления?

— Познаваш ли тези хубостници, Джил? — наведе се от коня си единият от младежите и получи леден поглед от Кристиана.

— Да ги знам ли? Разбира се. Това е нашата скъпа Поли от „Счупеното гърне“. А пък другата е малката жабарка, която живее при семейството на бившия ми учител.

Кристиана вирна глава и се усмихна подигравателно.

— Горкият господар Торили — обърна се тя към Поли. Ако имаше ветрило в ръката си, сигурно би го размахала. — Толкова му е трудно да се държи прилично. Но предполагам това е разбираемо, като имаме пред вид, че е син на прост земевладелец.

Тя се обърна към младежа със смешната шапка.

— Аз съм лейди Кристиана Сент Себастиен от Версай и Оверн.

Младият човек се стресна, веднага свали шапка и се поклони от седлото. Джил го погледна.

— Не й се покланяй, идиот такъв. Тя лъже, жабарката. „Лейди“, моля ти се. Виждал ли си някога лейди, облечена като млекарка с лекьосана престилка? — той се изсмя на собственото си остроумие, а приятелите му, след кратко колебание, се присъединиха.

— Скапани контета — измърмори Поли йод носа си.

— Не им се обиждай — каза Кристиана на приятелката си, като пипна плитката си с такава гордост, като че ли беше фризура с перли и панделки. — Не можеш да очакваш кой знае какво от прости хора с претенции за благородничество. Пък и какво представлява господин Торили в края на краищата? Само по-известен внук на търговци на вълна.

Бледото лице на Торили стана малиновочервено. Той знаеше, че приятелите му са от по-благородни семейства от него и това беше едно от нещата, които му беше неприятно да се изричат.

— А ти какво си — отвърна той — известна наследница на кръчмарска мръсница, а? Колко взимаш, малка жабарко, за да си вдигнеш полата? — Той насочи коня си още по-близо до младите жени и ги накара да отстъпят още.

— Слез от коня си, Торили, и ще ти покажа какво мисля за проклетото ти предложение — предизвика го Поли с потъмнели очи. Беше сложила ръце на кръста и гледаше заплашително.

Кристиана се прозя изкуствено.

— Не се ядосвай, Поли. Джил наистина не е виновен за това, което казва. Може да вземеш някого от простолюдието, да го пооблечеш и да му купиш титла, но не можеш да го отървеш от простотията му.

— Джил — намеси се един от приятелите му, — мисля, че млекарката те срази.

Джил заекна, а очите му бяха пълни с омраза. Кристиана повдигна вежди и го смрази с поглед. Само след минутка той обърна коня, запрепуска обратно по пътя, а приятелите му го последваха с подигравки.

— Какъв отвратителен младеж — каза Кристиана ядосано.

— Но ти наистина го постави на място — отвърна Поли. — О, Кристиана! Ти можеш да говориш като най-ужасния сноб на този свят! Направо го унищожи!

— Да, мисля, че той е просто едно кутре, което лае.

— Аз пък мисля, че е прасе — възрази Поли.

— Ако Гарет беше тук, нямаше да е толкова смел — добави Кристиана.

— Така е. Не мисля, че ти трябва помощ, обаче. Ти си голяма устатница, Кристиана.

— Защото съм прекарала дълго време в кралския двор — обясни Кристиана. — Там, ако не си поне малко устат, ще те разкъсат на парчета от клюки и подигравки.

— Ако пък тоя беше слязъл от коня си, аз бих го разкъсала на парчета — измърмори Поли.

Кристиана се изсмя и двете с Поли се насочиха към къщата на Ларкин през ливадата.

Кристиана се сети за писмото в джоба си, но отхвърли мисълта да го прочете. Вместо това, отметна глава и си помисли за синьото небе, за блестящите зелени листа и красивите цветя, които растяха около пътя.

— Гледай, Поли, колко са хубави тези маргаритки.

Поли погледна и се усмихна разсеяно.

— Да, ама аз гледах нещо по-интересно — каза тя възхитено. — Сега е коситба, нали?

Кристиана кимна и погледна към ливадите, накъдето се бе загледала Поли. Гарет, Ричард и Даниел се придвижваха през израсналите ливади, като равномерно и леко размахваха коси и под тях полягаха цели снопове прясно окосено, ароматно сено. Стюарт и Джефри ги следваха и разпръсваха окосеното с вили, за да изсъхне на слънцето. Всичките бяха съблекли ризите си и слънцето блестеше по широките им гърбове и гърди.

Кристиана се облегна на каменната ограда и се наслади на бронзовия тен на Гарет и на движенията на мускулестите му ръце.

Зад нея Поли въздъхна:

— Великолепни са, нали? Като група богове са, проклетниците!

— Ричард е много мършав, а Джефри твърде млад — критично се обади Кристиана.

— Много сме взискателни, нали? — пошегува се Поли.

Изпод косата на Даниел изскочи заек и го стресна. Братята се разсмяха, че той подскочи от изненада и работата им спря за малко. Стюарт грабна вилата си и подгони бягащия заек.

— Горкото зайче — каза Поли.

Гарет бършеше потта от челото си със стара кърпа и видя момичетата, които ги наблюдаваха откъм пътя. Усмихна им се широко. Кристиана му помаха с ръка. Но писмото натежа в джоба на престилката и усмивката й се стопи.

— Какво ще правиш? — попита Поли, като че ли беше доловила мислите на Кристиана.

— А какво бих могла да направя? — попита Кристиана.

— Хвърли писмото. Изгори го. Продай билета и с парите си купи нова рокля. Изглеждаш ужасно.

Кристиана сведе поглед към светлосинята си пола. Дантелите се бяха изпокъсали, десенът беше избелял.

— Новата рокля няма да помогне — каза тя на Поли.

— Новата рокля винаги помага — възрази приятелката й. — Поне ще изглеждаш добре, макар че си нещастна.

Кристиана се усмихна на съвета.

— Слушай — обади се пак Поли, като се облегна на оградата, вече сериозна. — Не бих желала да сменям темата, но трябва да ти кажа нещо, което касае мен.

— Добро или лошо?

Поли въздъхна и уви края на плитката си около пръстите си.

— Зависи — усмихна се тя слабо. — Във фурната ми вече се пече хляб…

Кристиана учудено повдигна вежди. Поли седеше в очакване.

— Е?

— Трябва ли да си идеш до вкъщи, за да го извадиш?

Поли я погледна с ужас, но после избухна в силен смях.

— Да помага господ! Ех, ако беше толкова лесно! Не, слушай! Аз съм в очакване, разбираш ли, бременна съм! Ще имам бебе, дявол го взел!

— О, Поли! О, мила! И какво ще правиш сега?

— Предполагам, че ще кажа на бащата. Това лято бях толкова любвеобилна. Никога не съм си мислила, че ще ми се случи такова нещо. Но на панаира се бях понапила, той — също и ето, че се случи. — Поли притеснено сви рамене. — Така че, ако му кажа и той ми повярва, може би ще се омъжа. Възможно е не след дълго да ме наричаш „госпожо Ларкин“.

Кристиана се вцепени от ужасяващото съмнение, което я обхвана. Тя си спомни нощта на панаира. Спомни си как седеше с Артоа и гледаше музикантите, как видя, че Поли танцува с Гарет с порозовяло, щастливо лице, усмихната.

— О, Поли…

Поли гледаше към ливадата с порозовяло от срам лице:

— Не съм искала да го връзвам. Но нали го знаеш какъв е. Винаги е толкова праволинеен. Какво да направя, а?

На Кристиана й прилоша и в гърдите й заседна буца. Тя въздъхна, но я обхвана ярост, която не можа да не прозвучи в гласа й:

— Поли, как можа! Как можа?

— Ами тези негови зелени очи… — слабо се защити Поли.

— Проклети да са зелените очи! Ти знаеш, че го обичам… — Кристиана помисли, че ще припадне от ярост. Очите й се напълниха със сълзи. Поли изведнъж се обърна към нея, зяпнала.

— Ама за какво се сърдиш, по дяволите? Аз мислех, че си луда по Гарет?!

Кристиана се смръзна и се втренчи в Поли.

— Какво?

Поли отметна глава и се изсмя силно.

— Бог да ни пази, Кристиана! Аз наистина съм лоша, но не чак толкова! Ти наистина ли помисли, че съм се забъркала с твоя любим и то зад гърба ти? — Кристиана се изчерви и се отпусна облекчено. — Така си помислила! Не те е срам! Не, говоря за Даниел!

Кристиана мълчеше изненадана. После изведнъж се изсмя.

— Нее! Даниел ли? Не мога да си представя…

Поли се направи на обидена.

— Че какво смешно има, дявол да го вземе?

— Ами, че той е толкова възвишен, толкова добър…

— Ужасно добър — съгласи се Поли, вече възвърнала доброто си настроение. — Мислиш ли, че ще ми повярва? Той е много добра партия. Не мислиш ли? Госпожа Ларкин… Колко ми харесва и как звучи!

— На мен — също — съгласи се Кристиана.

Положението на Поли сега й изглеждаше по-скоро за завиждане, отколкото осъдително. Ако само… Тя рязко изправи глава. — Има ли някакъв начин да… да пъхна хляб във фурната? Да се опитам поне?

Поли рязко вдигна вежди.

— Какво искаш да кажеш, искаш и ти ли?

— Точно така.

— Кристиана Сент Себастиен! Ти, малка интригантко — каза Поли възхитена. — Искаш да забременееш, само и само да останеш тук? Когато би могла да видиш свят, да се омъжиш за богаташ, да имаш слуги и карети, поне петдесет копринени рокли и диаманти?

— Искам — отвърна твърдо Кристиана и вирна брадичка.

Поли се изсмя и я бутна по рамото.

— Хайде, хайде… ти си луда!

— Искам! Кълна се!

Поли поклати глава и подсвирна леко.

— Смешна работа. Повечето момичета биха дали какво ли не, само да не им се случва. Раждането не е лесна работа. Пък и после гледането на детето…

— Аз искам — каза безгрижно Кристиана. Опита се да си представи как би изглеждала като майка. Лесно си представяше Гарет с бебе в ръце… Как държи до гърдите си едно чернокосо дете и нежните му очи блестят от гордост. Тази картина я накара да настоява още повече. — О, Поли, само си представи… Защо не ми е дошло на ум по-рано?

Поли безпомощно разпери ръце:

— Не предпочиташ ли да имаш диаманти? Да ходиш на опера? Да се омъжиш в катедрала?

— Не — блеснаха очите на Кристиана.

— А изобщо виждала ли си бебета? Някога държала ли си бебе в ръце?

— Ами само дъщерята на Филип, но не й обърнах голямо внимание. Но Гарет би могъл да ме научи, сигурна съм. Той знае да върши всичко.

— Добре — въздъхна Поли. — Щом си сигурна…

— Да, да! Знаеш ли какво трябва да сторя?

Поли се засмя.

— Колко често го правите? — попита тя.

Кристиана се изчерви.

— Всеки ден ли? — попита Поли.

— Поне по два пъти — отбеляза Кристиана. — Или три, ако можем. Поли! Стига си се смяла! Не е ли достатъчно?

— Господи, достатъчно е! Как би могло да не е! Сестра ми Нанси, която има три деца, казва, че трябва да застанеш на главата си.

— На главата си ли? — повтори Кристиана.

— Щом той свърши… нали разбираш… И ти скачаш от леглото и си заставаш на главата.

— Не мога да направя такова нещо! Я си представи! Гарет ще си помисли, че съм полудяла. — Кристиана започна да се смее, като си представи картинката. — О, Поли! Няма ли някакъв по… възвишен начин да се направи?

— Ако си искала да си възвишена — каза Поли, — трябваше да не си вдигаш проклетите фусти. Възвишено! Не мога да кажа, че е толкова възвишена тази работа.

И двете се запътиха със смях към къщата.

— Ако ти просто се стремиш към женитба, а той не проронва и дума за това — продължи Поли след няколко минути, — защо просто не го попиташ? Той ще ти каже истината. Пък и това е много по-лесно от забременяването. Вие така или иначе ще направите бебето, щом толкова често…

Кристиана се изсмя кратко.

— Искаш аз да му кажа да се ожени за мен, ли? О, не бих могла. Просто не бих могла. Ами ако той каже не? Тогава ще умра!

— Казвал ли ти е, че те обича?

Кристиана сведе глава.

— Не.

— А ти казвала ли си му?

— Не. Не бих понесла, ако той не ми отвърне със същото.

Поли изглеждаше разочарована.

— Ами туй е то! Ти с твоята проклета гордост. Иначе на всички им е ясно, че сте влюбени.

— Никой не знае — възрази Кристиана.

— Хайде бе! Всички знаят отдавна! Джефри е разбрал и е казал на Стюарт, и това е бил краят на вашата тайна. Цялото село знае!

Кристиана усети как лицето й пламна. Сигурно бе станало много червено, защото Поли избухна в смях.

— Ти какво си мислиш, правите го по три пъти на ден, гледате се по цял ден като гълъбчета, и никой нищо не знае, така ли? Хайде де!

— Стига де! — извика Кристиана. — Стига си се смяла, Поли! Стига де! Я по-добре ела да ми помогнеш да си направя по-хубава прическа. И какво да си облека, за бога?

— Защо, да не би да заминаваш? — попита Поли с лице, все още зачервено от смях. — Решила си да се махнеш, защото вече всички знаят, че си „паднала жена“, така ли?

— Не, не ставай глупава. Ще направя предложение на Гарет и затова искам да изглеждам хубава. Щом като така или иначе вече съм посрамена, нямам какво да губя, нали?

— Е да, така звучи малко по-възвишено, отколкото да си заставаш на главата — съгласи се Поли, докато отваряше пътната врата. Тя спря да се порадва на розите, които бяха плъзнали по каменната ограда. — Красиво е. Тази къща сега изглежда доста по-добре, след като ти оправи градината. Красива къща, нали? Голяма.

Кристиана огледа широката ниска къща, цветната дъга на цветята пред входа, бръшлянът, който се виеше по стените, тъмните рамки и капаците за прозорците, блестящите стъкла, осветени от слънцето. Изглеждаше приветлива и мамеща. Сега Кристиана си спомни за деня, когато пристигна. Дали къщата се беше променила, или тя самата?

Госпожа Хатън се появи на един от прозорците на горния етаж и ги погледна със съмнение. Устните й се свиха недоволно и Кристиана си представи нейното „хмм“.

— Стара вещица — каза Поли. — Хайде да си вземем нещо студено за пиене и да се захващаме с прическата ти. Не бих отказала малко сладко вино.

— Госпожа Хатън не би одобрила — каза Кристиана. — Но аз мисля, че е чудесна идея. Това ще ме окуражи малко. Хайде да минем през задната врата, да вземем една бутилка от килера, а после да отидем да си правя прическата.

— Звучи ми добре — съгласи се Поли. — Даже по-добре е да вземем две бутилки, щом така или иначе ще влизаш там.

Кристиана я поведе през градината и пътьом откъсна няколко розови пъпки.

— Приличаш на самодива — доволно изрече Поли, нави една от черните къдрици на пръста си и я пусна върху рамото на Кристиана. — Сладка и невинна. — Тя се засмя на думите си, отстъпи да погледне творението си отдалеч и настъпи Доги. — Махни си дебелия задник — измърмори тя и ритна кучето.

Кристиана се засмя на обидената муцуна на кучето и се наведе да го погали между ушите.

— О, какво хубаво кученце си ти. Като наденица си. Каква красива голяма наденица си!

— Я сядай, стига си се надвесвала над това тъпо животно. Виж, я дръпни тази къдрица по-напред. Ей, така… — Поли сама оправи къдрицата. — Мъжете обичат така. Не могат да си откъснат очите.

Кристиана нагласи дантелите и връзките на деколтираната си рокля от светлолилава коприна и кимна. Тя огледа стаята да намери чашата си с вино и като не я видя, хвана бутилката, надигна я и отпи голяма глътка.

— Чудесно — с ирония отбеляза Поли.

Кристиана се разтресе от смях, като си представи как изглежда — аристократка, облечена в коприна и дантели, с изтънчени ръкавици, рози в косите и пиеща вино направо от бутилката като уличен пияница.

— Топки — отговори тя весело и отпи още една глътка. Сладкото вино се плъзна по гърлото й хладно и с дъх на плодове и се разля по вените. Тя въздъхна и издигна бутилката, като я огледа внимателно.

— Виното е божествено — каза тя на Поли. — Ще трябва да изпратя слугата си утре с поздрави за госпожа Хатън.

— Я се чуй — шеговито каза Поли. — Вече си пияна. Стига глупости. Нали не искаш да отидеш да правиш предложението си на Гарет в пияно състояние.

— Не. Предпочитам да съм пияна, за да не умра от срам.

— Ами ти вече си почти пияна — забеляза шеговито Поли, като едва сдържаше смеха си. — Я стани да ти закопчея роклята.

Кристиана се изправи и закачи токчето на обувката в дантелата на фустата. Тя се наведе, дръпна я и я откъсна, и пак се изправи, като се опитваше да изглежда достолепно.

— Господ да ни е на помощ — промърмори Поли, като закопчаваше с труд копчетата. — Клатушкаш се и залиташ.

— Това е защото съм сложила корсет. Отдавна не съм го носила — обясни Кристиана. — Сега не мога да дишам свободно и това малко ми замайва главата.

Поли се изсмя с плътния си глас:

— Щом казваш…

Кристиана отново хвана бутилката и я допря до устните си.

— Ако си накапеш роклята, ще крещя — заяви Поли.

Кристиана остави внимателно бутилката върху масата.

— Аз не се накапвам — възрази тя. — Мили боже, ти си грубиянка като Артоа. Дошла си да ме направиш красива, а не да ме обиждаш. Ако Тереза би ми говорила така, щях да я уволня. Щях да я изпратя да работи в кухнята.

Поли се засмя безгрижно:

— Ако аз пък бях на мястото на Тереза, щях хубаво да те натупам по задника.

Кристиана се присъедини към смеха.

— Да, ама сега ще ти бъде доста трудно — каза тя. — О, Поли! Какво правя аз? Полупияна отивам да моля един фермер да се ожени за мен. О, господи, ами ако той каже не?

Поли се замисли.

— Недей да мислиш така. Я си пийни още глътка.

Кристиана отпи и веднага се успокои.

— Как изглеждам?

Поли я погледна критично и посегна да прикрепи по-стабилно розата в черните й къдрици.

— Идеална си.

— Ето, това е — заяви Кристиана. — Отивам. И ще го направя. Тръгвам…

— Тръгвай, де — извика Поли. — И престани да дрънкаш.

Кристиана вирна глава, като изобрази ледена надменност.

— Аз никога не дрънкам — заяви тя. Взе бутилката с вино и се измъкна през вратата на къщурката.

Доги погледна недоверчиво към Поли, изправи се и пое след Кристиана. Поли отиде до вратата и загледа как те пресичаха нежнозелената ливада — елегантната млада жена в скъпа копринена рокля и подредени къдрици, и късокракото куче, което я следваше по петите. Докато Поли гледаше, Кристиана рязко спря, надигна бутилката до устата си и отпи голяма глътка.

— Господ да ни е на помощ — повтори Поли в празната стая. — Докато намери Гарет, тя ще е пияна като каруцар. — Засмя се сама на себе си, вдигна от пода една забравена панделка, излезе и затвори здраво вратата.

Глава 18

Когато Гарет извика на братята си да спрат вече с коситбата, вечерта почти беше настъпила. Въпреки късния час, жегата не беше намаляла. Ливадите съхнеха под силните августовски горещини.

Първият ден от коситбата бе приключил и окосеното сено беше пръснато да съхне. На следващия ден щяха да го съберат на купи, а после да го натоварят на коли и да приберат златистото дъхаво сено в сеновала.

Както винаги след коситба, братята веднага се завтекоха под зелените сенки на дърветата, към хладината на горското езеро.

Те съблякоха дрехите, от потните си тела и се хвърлиха във водата, като се пръскаха и подвикваха весело. Боричкаха се и се бутаха като деца, гмуркаха се с удоволствие, а хладката вода облекчаваше изморените мускули на бронзовите им тела.

Това беше нещо повече от къпане. Беше традиция създадена от братята, радостен завършек на първия ден от ранната коситба, удовлетворение от добре свършената работа.

Гарет се гмурна под повърхността на водата, за да се отърве от пръскането на Стюарт, който се бе насочил към него с ръце, размахани като крила на вятърна мелница. Пресече тъмните хладни дълбини, появи се на голямо разстояние и разтърси мокрите си коси със смях в очите. Погледът му забеляза леко движение на брега и проблясъка на нещо лилаво между зелените листа.

Кристиана. Тя беше седнала с мрачен вид върху един пън и беше подредила внимателно около себе си широките фусти на роклята. Черните й къдри се извисяваха високо над дребното личице, украсени с рози в падащите по тесните рамена кичури. Както обикновено Доги я придружаваше, душеше с интерес водата и размахваше опашка. Кристиана изобщо не изглеждаше смутена от факта, че братята му плуват голи из водата. Напротив, даже изглежда, не им обръщаше внимание. Тя просто седеше със сериозно и непроницаемо лице, търпеливо скръстила ръце, с очи, приковани в Гарет.

В този момент Джефри също я видя. Разбра се по силния му крясък, когато се потопи до шията във водата.

— Обърни се с гръб, моля ти се. Ами че ние всичките сме с голи задници!

Кристиана за момент отмести поглед от Гарет и погледна студено Джефри.

— Виждам — каза сухо тя.

Езерцето, огласяно до преди миг от весел шум, сега бе странно тихо. Гарет видя как братята му се споглеждат притеснено и се потапят колкото е възможно по-дълбоко във водата.

— Хайде де — примоли се Джефри.

Кристиана действаше като че ли изобщо не беше го чула. Тя посегна настрани, вдигна тъмнозелена бутилка с вино и за огромна изненада на Гарет, я поднесе към устните си и отпи. После се вгледа в бутилката с учуден поглед.

— Знаеш ли — обади се Стюарт, — всеки път, когато си помисля, че се е оправила, тя все измисля нещо ново. Тя просто не е съвсем с всичкия си.

— Аз пък мисля, че това сега не е свързано с акъла — възрази Ричард. — По-скоро — въпрос на опиянение.

Гарет беше принуден да се съгласи с него.

— Какво? — попита Джефри. — Да не искаш да кажеш, че е пияна, Ричард? Кристиана, пияна ли си?

Тя вдигна поглед от бутилката и като че ли се замисли малко.

— Я мълчи — каза най-после, като вдигна вежда към Джеф. — Аз не разговарям с голи мъже. Особено ако са мършави.

— Тогава си сбъркала мястото, където е трябвало да поседнеш — обади се Ричард.

Кристиана стана бавно и застана достойно изправена.

— Ти също млъквай! Ти си още по-мършав от него.

Ричард като че ли се обиди.

— Какъвто и да съм — започна той, но Кристиана му махна надменно с ръка и насочи вниманието си към Гарет.

— Излез от водата. Трябва да говоря с теб.

Гарет се усмихна и размени кратък поглед с Даниел, който стоеше най-близо до него.

— Сигурна ли си? — попита я той. — Тоест искам да кажа, че щом не разговаряш с голи мъже…

— Я не ставай смешен! Излизай от водата и ела да говорим.

Тя отново надигна бутилката, после я отдалечи от себе си с намерението да я хвърли далеч, но шишето падна почти върху крака й.

— Тя май пак започна да става лоша — промърмори Стюарт.

— Винаги си е била — съгласи се Джефри.

Гарет се гмурна под водата и се появи в близост до брега. Вгледа се в Кристиана, като се чудеше на странното й държание, пламналите страни и решителния й поглед.

— Добре ли си? — попита той.

— Великолепно! Божествено! Чудесно! Величествено! — обърка тя френските и английските думи. — Ела да говорим.

Като се чувстваше малко глупаво, малко изплашен и доста притеснен от погледите на братята си, Гарет се измъкна от водата, грабна брича си и бързо го обу. Доги му се радваше и се въртеше в кръг наоколо му.

Кристиана като че ли изобщо не обърна внимание на притеснението му. Тя уви около пръста си една от черните къдрици и му се усмихна.

— Случило ли се е нещо? — запита Гарет смутено, докато се мъчеше да нахлузи ботушите на мокрите си крака.

— Не. Ела с мен. Искам да ти говоря насаме. — Тя направи няколко несигурни стъпки и протегна ръка към него. — Да се отдалечим ли от езерото? Мисля, че пречим на братята ти.

— Естествено. Какво, но дяволите, ти става? Освен че си се натряскала…

Тя му се усмихна, докато се изкачваха по склона към пътеката, далеч от любопитните очи и уши на братята му. „Колко хубав е той — помисли тя. — Даже с тази мокра коса и изплашен поглед.“

— Тук — каза тя, като посочи малката полянка с няколко паднали дървета с прораснали издънки и мъх между тях. — Да поседнем ли?

— Както искаш — отвърна той с много по-голямо спокойствие, отколкото усещаше. Не можа да се сдържи да не се засмее, когато Кристиана седна с преувеличеното внимание на всеки пияница, който се опитва да изглежда трезвен.

Тя сведе поглед към скута си и пое дълбоко дъх и за момент единствения звук наоколо беше жуженето на горските насекоми.

— Ще ми кажеш нещо неприятно май — предсказа Гарет, след като я гледа известно време.

Кристиана вдигна поглед. Очите й бяха широко отворени и изплашени.

— Защо мислиш така?

— Ами погледни се. Винаги, когато трябва да извършиш нещо неприятно, лицето ти се изостря и обездвижва. Става като маска. Като че ли си слагаш маската за „отивам на чай при графа“. Искаш да ми кажеш нещо, нали? И очевидно си се опитала да повдигнеш духа си с малко алкохол, но си се поувлякла.

— О, мислиш се за много умен, нали? — тъжно натърти Кристиана.

Гарет нежно се засмя и отметна мократа коса от челото си.

Кристиана изправи рамене и си спомни с какви намерения бе дошла.

— Господин Ларкин — най-после започна тя, като се опитваше да не заплита език, — през последните няколко седмици за мен стана ясно, че между нас са се появили чувства.

— Разбира се, че е така — съгласи се Гарет.

Кристиана не му обърна внимание.

— Също така е истина, че брат ми ще изпрати билет, за да замина и не съществува перспектива, която да удовлетвори нашите желания.

— И това е вярно — заключи Гарет.

— Аз знам, че вие сте разумен и високо уважаван човек и може да ви се има доверие.

— Почти светец — съгласи се Гарет.

— О, я стига! Опитвам се да бъда много сериозна!

— И каква цел гониш с това? — попита Гарет, като приседна пред нея в мъха. — Защо не си кажеш всичко направо?

Кристиана въздъхна тежко, погледна зелените листа над главата си и синьото блестящо небе между тях. После погледна Гарет в лицето. Очите му щастливо шареха по фигурата й.

— Мисля, че трябва да се оженим! — каза тя на един дъх. После сведе поглед към краката си и кафявата горска почва, а сърцето й подскачаше в гърдите. Страхуваше се да го погледне, боеше се от онова, което щеше да й каже.

— Кристиана — започна той.

— Ако ми се подиграеш, ще умра — предупреди го тя с треперещ глас. — Ще умра. Ще легна тук на земята и ще умра! Не ми е останала нито капчица гордост и ако ми се присмееш, това ще ме убие.

— Нямам намерение да ти се присмивам, малка пияницо — отвърна той успокоително, макар че всъщност много му се искаше да се засмее. — Само искам да знам защо.

— Защо ли? — повтори Кристиана с пламнали страни. — Какво защо? В края на краищата ти… ти ме обезчести.

— Ами ти си го поиска — отговори той сериозно.

Кристиана изхълца силно и се замисли.

— Прав си. Добре де, аз мразя да пътувам, а пък до Ню Орлеан има много път, нали? Пък и не искам да оставя градината… Пък и Доги. Аз много обичам Доги, А и климатът тук ми харесва.

— Искаш да се омъжиш за мен, защото ти харесва климатът ли?

— Ама ти никак не ми помагаш! — изплака Кристиана. — Какво искаш още да ти кажа, за бога?

Гарет обхвана лицето й с работните си длани и нежно го обърна към себе си. Очите му блестяха светлозелени на фона на златистия тен на лицето.

— Истината. Това е всичко, което искам. Истината. Не вярвам, че ти ще се омъжиш за мен заради градината, климата или дебелото куче. Искам да чуя истината, и искам винаги да ми казваш истината и да ми вярваш. Не искам да има тайни помежду ни.

Кристиана усети леко замайване, но не знаеше дали от изпитото вино, или от близостта му. Пръстите му леко и само веднъж погалиха бузата й, а после легнаха спокойно върху косата й.

— Добре тогава — каза тя. — Аз те обичам. Толкова много те обичам, че ако се наложи да замина, ще умра. Когато си помисля, че бих могла да се омъжа за друг, ми прилошава. Ти си най-милият, най-нежният, най-прекрасният мъж в целия свят, и ако ми се наложи да живея без теб, аз ще те оплаквам всеки ден, до края на живота си. Това е истината и ако не ми вярваш — завърши тя със сподавен глас и сълзи в очите, — тогава, майната ти.

— Кристиана?

Тя тихо изхълца и сълзите потекоха от очите й.

— И аз те обичам. Ах, ти глупаво, малко пиянде!

Неясно поради какво причина — от виното, от чувства, или пък от облекчение, тя избухна в плач.

Като се насилваше да не се смее на глас, Гарет я прегърна здраво и скри усмивката си в бухналата й прическа, като я остави да изплаче всичките скривани до сега страхове и емоции, опряна на гърдите му.

— Когато стана на петдесет години — каза й той, — ще ти припомня това, което се случи днес. И ще разкажа на всичките ни деца, че майка им, ми е поискала ръката в пияно състояние и разплакана като дете.

— Да не си посмял! — сепна се Кристиана. — Ще умра от срам. Знаеш ли колко трудно беше това за мен?

Ръката му я погали по врата и се спусна по изправения гръб.

— Мила моя! Ще се оженя за теб с удоволствие. Но и ти ще трябва да направиш нещо за мен.

— Всичко — обеща тя с подсмърчане.

— Винаги ще ми казваш истината. Нека никога да няма тайни помежду ни.

За миг пред погледа й изникнаха образите на Раул и Жан-Клод и тя помисли да му разкаже цялата грозна история. Но устните му докосваха нейните — горещи, сладки и нежни — и тя се притисна радостно в него и отхвърли миналото надалеч от мислите си. Във всеки случай това наистина бе минало и не беше нужно да се разрушава красотата на мига със спомени за него. По-нататък, в подходящ момент, сигурно щеше да му каже.

Тя се отдаде на целувките му, ръцете й се издигнаха да погалят мократа му коса и тя забрави всичко, предадена на горещото и светло чувство, което я изпълни. Най-после Доги реши да съобщи за присъствието си, като излая и намести тежкото си тяло помежду им.

— Ах ти, дебелано — промърмори Гарет, а Кристиана се отдръпна със смях.

Доги заподскача около него, като заизвива кафяво-черното си тяло, възбудено очаквайки милувка. Кристиана коленичи върху копринената си рокля, единствената, която все още изглеждаше прилично. Тя прегърна кучето през врата, притисна го до себе си и загледа Гарет с блеснали очи.

— Обичам те. Толкова много те обичам! Не мога да повярвам даже, че поиска ръката ми.

— Ами не съм — светнаха трапчинките на Гарет върху лицето му. — Ти поиска моята.

— Няма значение — отвърна безгрижно Кристиана с ослепителна усмивка.

— Няма значение — повтори Гарет. — Вярно е. — Той протегна ръка и помогна на Кристиана да се изправи, като все се опитваше да не се смее на залитането й.

— Слава Богу, че свърши — заяви тя. Повдигна копринената си пола и измъкна писмото на Филип изпод дантеления жартиер. — Сега вече мога да прочета писмото на Филип, без да плача. А после мога да му пиша и да му кажа, че няма значение. Нали ще се изненада?

Гарет погледна писмото в ръката й.

— Чудех се аз каква е причината за всичко — замислено произнесе той, докато Кристиана отваряше писмото и започна да го чете. — Какво пише той?

— „Мила моя сестро“ — започна да чете тя на френски.

— На английски, моля.

Кристиана се засмя. Всичко й се виждаше толкова прекрасно!

— Чакай да видя. Пристигнали са добре и са намерили къща, естествено във френския квартал на града. Градът бил пълен с френски емигранти… Май са повече, отколкото брат ти Джеймс би могъл да понесе. Затова той се бил преместил в ирландския квартал на града, който много му харесвал. Намерил си бил работа да обяздва коне и бил добре. Виктория вече е бременна за втори път!

— Вярно ли? — усмихна се Гарет.

— Да. Чудя се дали и тя застава на главата си… А бизнесът върви добре, Филип мисли да купи собствен кораб и… о, боже мой…

— Какво? — попита разтревожено Гарет. Кристиана започна да се смее.

— Всъщност не е смешно, но слушай: „В момента в града има епидемия от жълта треска. По никакъв начин не може да се мисли за идването ти тук, докато не мине опасността.“ О, Гарет! На мен цял ден ми беше лошо от мъка, защото мислех, че Филип вече ми праща билет, а то било напразно. Самоунижих се и се предложих напразно.

Гарет този път не успя да сдържи усмивката си, въпреки че набързо се помоли на ум за здравето на сестра си и зет си.

— Смешно — каза той. — Животът ни изигра шега. Искаш ли да си вземеш предложението обратно? След като не ти се налага да заминаваш?

Кристиана му се засмя с блеснали очи:

— Не, за нищо на света! Никога! Ти си осъден. И колкото по-скоро, толкова по-добре. Ожени се за мен утре, докато не си променил решението си.

— Утре ли? — попита Гарет. — Утре трябва да прибираме сеното. В нашите земи хората обикновено чакат да мине жътвата и тогава се женят. Нали нямаш нищо против? Освен, разбира се, ако няма друга причина…

— Друга причина ли? Искаш да кажеш бебе ли? О, не. Макар че се готвех да опитам и това, ако ми беше отказал. Много бих искала едно… не че разбирам от бебета… — призна Кристиана, като се изчерви. — Но мога да се науча. И би било чудесно да опитаме.

Гарет се усмихна спокойно и отново я притисна в прегръдката си.

— Както поискаш — прошепна той. Дъхът му пареше ухото й, а устните му търсеха нежната вдлъбнатина под шията й, където беше горещият й бърз пулс. — Да започваме ли опитите?

Писмото от Филип хвръкна, забравено върху горската трева и Кристиана се отдаде на желанието на тялото си.

— Обичам те — прошепна Гарет, когато я облада, и тези думи бяха най-прекрасните, които тя чуваше в този миг.

— Проклета работа са тези внезапни сватби — каза Стюарт на Джефри. — Може би и аз ще се оженя.

— Хайде де! — възкликна Джефри и се втренчи в брат си от върха на купата сено, където се беше качил. — И коя ще те вземе тебе бе, глупако?

— Майната ти — избухна Стюарт. Той хвърли една вила сено към брат си и го посипа целия. — Може би Поли. Тя е хубавичка и добра работничка и на бас се хващам, че е добра в…

— Забрави я — каза Джефри. — Поли ще се омъжи за Даниел. Запомни ми думите. И това ще се случи, преди да изтече месеца.

— Така ли? — изненада се Ричард, който бършеше потта от лицето си, а после завърза около челото си една кърпа и заприлича на пират. — И кога си станал проклетият местен оракул, та знаеш?

— Запомни ми думите — повтори Джеф и скочи от купата, като че ли да подчертае по-силно думите си.

— Ще видим — със съмнение отвърна Ричард. Той загледа с интерес към приближаващите се през окосената ливада Гарет и Даниел. Косите им с еднакъв цвят блестяха на слънцето.

— Знае ли Даниел, че ще се жени? Или това е лично твоя информация? — попита пак Ричард.

Джеф сви рамене.

— Даниел, чувам слухове, че следващият, който ще се жени, си ти — извика Ричард през ливадата. — Вярно ли е?

Даниел изглеждаше объркан.

— Ад календас грацеас — отвърна той бавно. — Сиреч, когато пъкълът замръзне.

Джефри повдигна вежда замислено.

— Доста студеничко значи ще е през август, а?

Гарет хвърли поглед, изпълнен със съмнение към по-малкия си брат, който май много знаеше.

— Пъкълът ще замръзне съвсем, докато приберем сеното. Хайде, дай ми вилата си, Ричард, и отивай да помагаш на Джефри.

— Някой много го интересува жътвата — изкоментира Стюарт. — Първият от нас, когото ще хванат… Мислех, че никога няма да се случи.

— Аз ли съм хванат? — засмя се Гарет. — Надявам се, че няма човек на света, който да е хванат от по-сладичък ловец.

— Чуйте го само — извика Стюарт. — Колко нежен е станал. Чак ми прилошава.

Гарет едва ли чу смеха на братята си и подигравателните им бележки. Очите му бяха вперени в блестящото синьо небе, което се сливаше със зеленината на гористите хълмове на хоризонта, а мислите му бяха далеч, далеч във времето, когато щеше да започне жътвата.

Част IV
Жътва

„Обръщам се към теб, както късният следобед следва слънцето, докато то се скрие.“

Алгернон Суинбърн

„Под дъгата на живота аз видях въздигната на трон красавицата, и макар че погледът й внушаваше почит, аз все пак се съединих с нея така естествено, като че ли дишах.“

Данте Розети

„И любимата заговори и ми каза: стани, любими мой, мой красавецо, и си иди. Защото зимата премина, дъждът спря и облаците отминаха.“

Песен на Соломон

Глава 19

— Иде краят на света — съобщи госпожа Хатън, която притискаше сърцето си с пълната си ръка. — Няма да помръдна старите си кокали този път!

— Вече сте ги помръднала — безсърдечно възрази Джефри. — И освен това не е настъпил никакъв край на света. Просто Даниел се ожени.

Госпожа Хатън изглеждаше изцяло обхваната от мъка.

— И сега сигурно оная през цялото време ще ми се мотае в краката из кухнята.

„Онази“ беше Поли, но госпожа Хатън бе доста ядосана, за да споменава и името й.

— Може и да се мотае — радостно се обади Стюарт. — А вие какво, мислехте си, че сте се отървали напълно, щом като накарахте Кристиана да се оттегли?

Кристиана, която седеше до излъсканата дъбова маса с чаша чай в ръка, направи физиономия към Стюарт.

— И то посред жътва — продължи да се оплаква възрастната жена. — А пък и нашият Гарет също ще се жени другата седмица, а трябва да се приготвят надениците за зимата, да се приберат ябълките и картофите, ох…, сърцето ми се къса, като си помисля.

— Може би — намеси се Кристиана с меден глас — няма да е зле да постоите при сестра си, докато ви се оправи сърцето.

Госпожа Хатън се възмути, като че ли Кристиана беше предложила нещо неприлично.

— Не е твоя работа — накрая каза тя строго. — Защо не идеш до градината да ми донесеш по-добре малко лайка. Това ще ми помогне.

Кристиана се засмя и стана от стола, като почти се спъна в Доги.

— Ах, ти глупаво животно! С всеки изминат ден ставаш все по-голяма и безполезна.

Доги се претърколи на гръб, благодарна от оказаното й внимание и опашката й затупа ритмично по дървения под.

— Аз също излизам — каза Джефри. — Със Стю трябва да вземем някои неща от града.

— Ние ли? О, да, вярно. Нещица.

Докато излизаше от стаята, Кристиана ги погледна иронично. После отиде в градината да набере лайка за госпожа Хатън. Сега вечерите бяха по-хладни, а залезите станаха мъгливи. Къпините висяха узрели и нежни по трънливите си ластари, а тревата в ливадите бе станала почти златна. Розите и виолетките в градината бяха отстъпили място на по-късно цъфтящите невени и маргарити. Прасковите вече бяха узрели и пчелите жужаха около падналите на земята презрели плодове, които Кристиана не беше успяла да почисти още.

Ябълките бяха родили толкова много плод, че като че ли никога нямаше да свърши. Всеки ден тя помагаше при брането и носеше пълни кошници, а на следващия ден имаше още повече. Трябваше да се прави ябълково вино и ябълкова каша, да се сушат ябълки за кексовете през зимата. Тя не преставаше да се учудва на количеството и разнообразието на храните, които се произвеждаха във фермата. Изглеждаше, че работата никога няма да свърши, но никой не се оплакваше.

— Всяка работа, свършена с обич, доставя радост — обясняваше й Гарет. Тя го разбираше, защото също бе заобичала земята, и когато се съгласяваше с него, той я гледаше с топло одобрение.

А само след седмица тя щеше да бъде негова съпруга. Когато отиваше до селото, тя се вълнуваше от завистта на розовобузите селски момичета и мяташе гордо плитката и муселинената си пола. Много по-гордо, отколкото някога развяваше кадифената и диамантените обеци.

— Не заминавам, защото кой знае колко искам да видя Виена — беше й казал Артоа през един слънчев ден, когато бе дошъл да се сбогува преди тръгване. — Заминавам, защо ти си станала непоносимо самодоволна.

Те се смяха заедно, а когато Кристиана го целуна по бузата за добър път, тя си спомни за миналия път, когато му бе пожелала „довиждане“ в нощта, когато революционерите бяха превзели Париж.

— Обичам те, приятелю! — каза му тя, повтаряйки думите от онази нощ, като че ли те бяха заклинание за късмет, което щеше сигурно да го доведе отново жив и здрав.

— Наистина ли? — попита той и очите му блеснаха недоверчиво. — Тогава може би ще дойдеш с мен. Може би все пак няма да страдаш чак толкова много от липсата на Гарет, а?

Тя се засмя, когато си спомни как ужасено реагира на неговите думи и все още се смееше на спомена, когато донесе лайката за госпожа Хатън в кухнята. Да не тъгува за Гарет?! Сигурно по-малко би тъгувала, ако изведнъж изгубеше зрението си.

Тя влезе в къщата с пеещо сърце. Всичко си имаше своя смисъл и си заслужаваше мъките. И самотното детство, и празните, повърхностни години, прекарани във Версай, и студените самотни месеци след революцията. Заслужаваше си да ги изстрада, щом я доведоха тук.

Тя беше най-щастливата жена на света. Щеше да се омъжи за най-красивия мъж на земята и беше сигурна, че никой никога не е бил толкова щастлив, колкото бе тя.

— Казах, че трябва да вземем нещичко от града, и ето — каза Джефри, като се настани на любимата си маса в „Счупеното гърне“ и надигна чашата с бира.

— Най-добре е и аз да си взема своето — съгласи се Стюарт и вдигна чаша срещу брат си.

— Я виж ти, два плъха — възкликна Поли. — Измъкнали сте се и сте оставили братята си да довършват вечерната работа.

— Това е последната ти вечер в „Счупеното гърне“, Поли. Не бихме могли да позволим да приключиш работата си без нас. А пък после може да те изпратим до вкъщи — усмихна й се Стюарт. — Да те пазим от вълци.

— Я стига! — изсмя се Поли и разтърси златната си плитка. — Единствените вълци по тези места са седнали пред мен. Освен това по-късно ще дойде Даниел да ме вземе. Няма да ни трябват придружители по пътя към къщи, ако разбирате намека ми.

Джеф и Стюарт възхитени се наслаждаваха на движението на Поли из кръчмата, на умението, с което вземаше празните чаши и ги заменяше с пълни, на бързината, с която подреждаше столовете и чистеше масите. Някой каза нещо и тя се засмя. Плътният й смях изпълни помещението, а гърдите й заподскачаха под стегнатото елече.

— Дявол го взел — каза възхитено Стюарт.

— Кой би помислил, че Даниел може да хване такова момиче. Голям потайник се оказа той.

Джефри пък изглеждаше леко притеснен:

— Не знам, Стю. Нещата се променят. Гарет ще се жени, Даниел вече е почти женен. Пък междувременно Поли успя и да забременее, това не е тайна. Къщата ни вече няма да е същата.

— Какво си се разциврил? Аз пък предпочитам да гледам Поли и Кристиана вместо теб, глупав малък плъх.

— Майната ти! — възкликна сърдито Джефри.

— Хей! — извика Поли откъм другия край на тъмното помещение. — Френският и приятел, намери ли Кристиана? Почти бях забравила да ви кажа. Той беше тук преди малко. Грозен малък мърльо.

— Какво, Артоа ли? — попита Джеф. — Той замина за Виена преди седмица.

Поли вдигна очи нагоре и сложи ръце на кръста си:

— Не, не Артоа, глупаци такива. Как можаха братята ви да са толкова умни, а вие да сте толкоз прости. Аз познавам Артоа, а той няма и да пита къде да намери Кристиана, нали? Нали ви казах грозен, дребен мърльо. Артоа не е грозен.

Стюарт й помаха заплашително с пръст.

— Не знам… ама той не е мой тип.

— Стига за това — каза недоволно Поли. — Е, намери ли оня Кристиана?

— Преди няколко месеца — отговори Джеф. — На панаира. Не помниш ли?

— Не Артоа, бе, тъпако! Грозният, малък французин!

Джеф и Стюарт едновременно свиха рамене.

— Добре де, обаче той на мен никак не ми се понрави — продължи Поли. — Поисках да ми каже къде е отседнал, пък аз да съобщя на Кристиана. На него това май не му хареса, казвам ви. А пък после излезе с Джил Торили. Странна двойка, мисля аз.

— Толкова ли странна — като теб и Даниел? — попита Стюарт, като се озъби.

— О, престани! — извика Поли и вдигна отчаяно ръце. — Пийте си бирата и си отивайте в къщи, вместо да висите тук и да ме ядосвате.

— Бъди добричка, Поли. Дай ни по още една — помоли Джеф с очарователна усмивка. Поли, която имаше слабост към кестенявите мъже, побърза да изпълни молбата му.

— Какво четеш, Матю — попита Кристиана бъдещия си свекър. Те бяха седнали в тишината на кухнята. Госпожа Хатън бе свършила да мие съдовете от вечерята и се беше оттеглила в къщичката си. Даниел, Ричард и Гарет вече привършваха с вечерната шетня в хамбара, а Джефри и Стюарт още не бяха се прибрали от селото.

Матю вдигна поглед от книгата и кръглото му розово лице светна в усмивка. Той винаги изглеждаше леко изненадан, когато тя му заговореше, като че ли забравяше, че тя е там.

— Шекспир — отговори с радост. — „Дванайста нощ“. — Той се облегна на масата и бутна очилата на челото си. — Какво ще кажеш за тези думи: „Хубаво е да търсиш любовта, но да я дадеш неочаквано е още по-добре“.

— Мисля, че е божествено — отвърна Кристиана. Тя взе цигулката си и изсвири кратка мелодия. Възхити се на звуците — леки, звънки и възвишени — твърде величествени за малкото, удобно помещение.

— Хендел, нали? — попита Матю, като отново вдигна поглед от книгата си.

— Точно — каза Кристиана й изпя един стих от „Знам къде живее моят спасител“.

Когато Гарет и Даниел влязоха през кухненската врата, тя млъкна и бузите й се изчервиха от нежната усмивка на Гарет.

— Всичко е прибрано за през нощта — съобщи Гарет и седна до Кристиана. Под масата ръката му се плъзна по бедрото й и леко го стисна. Доги, която спеше върху топлите тухли пред огнището се надигна, скочи и се настани до крака му, а опашката й се замята бързо.

— Здрасти, глупаче — промърмори Гарет и почеса дългите й уши с нежност. — С всеки изминат ден ти ставаш все по-дебела и безполезна, нали?

— Не е така — възрази Кристиана. — Тя е много гладка и красива.

Гарет се засмя и се облегна назад. Даниел се скри в килера и се върна с две халби бира. Предложи едната на брат си.

— Боя се от Кристиана — каза той на Гарет. — Става дума за „ки ме амат, амат ет канем меам“.

— Който ме обича, обича и кучето ми — преведе засмяно Кристиана. — Ти обичаш ли кучето ми, Гарет?

Той посегна и дръпна една от блестящите й черни къдрици. В краищата на очите му се появиха бръчици от усмивката.

— Щом трябва. Ще правя всичко, което ти доставя удоволствие. Само че ако кучето ти стане много голямо, съседите ще го помислят за прасе и ще го вземат да си го направят на наденици. Помисли си по този въпрос — добави той. — Тя наистина вече е заприличала на наденица.

Кристиана повдигна вежда към Гарет, стараейки се да изобрази възмущение. Щеше да каже нещо, но вниманието й беше привлечено от звука на приближаващи към входната врата коне.

— Странно — каза Даниел леко учуден. — Кой ли може да бъде?

Доги заръмжа, когато външната врата се отвори и се чуха гласове.

— О, млъкни, безполезнице! — Гарет се изправи и леко потупа Кристиана по рамото.

— Надявам се, че не е някоя неприятност с Джеф или Стюарт — каза Матю, като прекара ръка по гъстата си сива коса. Изглеждаше разтревожен.

— С Джеф и Стюарт винаги се случват неприятности — каза Гарет на баща си. — Но никой няма да дойде чак до тук да ги решава.

Кристиана стана, свали престилката и оправи полата си, а Даниел последва Гарет към предната част на къщата.

Доги заръмжа силно, когато се почука на вратата. Кристиана разбра, че кучето няма да се успокои и затова го заведе до килера, пъхна го в голямото помещение и здраво затвори вратата.

— Глупаво животно — промърмори тя, като се върна в кухнята. Беше готова да последва Даниел в коридора, но Матю я спря с рязко вдигната ръка и с разтревожено изражение.

Кристиана стреснато застина и се заслуша в гласовете.

— Ти си луд, Торили — гласът на Гарет звучеше заплашително, но спокойно както винаги.

— Казвам ти, че не съм. И щом баща ми го няма, аз съм натоварен да действам като полицай. Не можете да приютявате известна убийца в моето селище.

Сърцето на Кристиана се преобърна. За миг й се стори, че ще спре. Чуваше всички звуци в къщата — скимтенето на Доги до вратата, тиктакането на стария часовник в коридора, прашенето на огъня в огнището. В кухнята се чу смехът на Гарет.

— Много весело, дявол да го вземе. Ама ти наистина откачаш, Джил.

— Имам свидетел, да знаеш.

— Така ли? — попита съвсем незаинтересовано Гарет.

Сърцето на Кристиана започна да тупти с все по-бърз ритъм. Тя сведе поглед и видя, че Матю потупва лекичко ръката й със своите изкривени и изцапани с мастило пръсти. Тя продължи да гледа надолу безсмислено. Като че ли ръката не беше нейна.

После тихичко се запромъква към вратата. Въздъхна дълбоко и болезнено и се облегна на стената, загледана към входната врата в края на коридора.

Гарет стоеше и я държеше полуотворена, като че ли да не допусне тъмнината на нощта да проникне в къщата.

Пред него се беше изправил Джил Торили и бялото му лице блестеше под светлината на лампата, а очите му излъчваха злоба. До него стоеше мелничарят, с когото Кристиана бе разговаряла стотици пъти, когато бе ходила с поръчки до селото. Лий ли се казваше? Май нещо такова. Имаше и още един мъж от града, когото тя не познаваше.

А зад тях — Жан-Клод. Той гледаше към Гарет със студени, тъмни, змийски очи, а мургавото му лице беше изпънато и злобно. Той носеше някакви документи в ръката си и беше облечен в кораво палто, което не му седеше добре.

Кристиана се бореше със страха и гаденето и вдигна ръка към устата си, за да потисне вика, който се надигаше в нея. Даниел забеляза движението й, отдели се от стената и застана зад Гарет, като се опитваше да закрие с гърба си каменните стъпала.

— … мога да си представя подобна глупост от страна на Джил — казваше Гарет. — Но не и от вас. Сигурно имате по-належаща и сериозна работа като членове на градския съвет. Сигурен съм, че и вие не вярвате на това.

— Не бихме искали да се съмняваме в думите ти, Гарет — каза мелничарят с извинителен тон. — Но има страшно убедителни доказателства.

— Сигурно ще има — каза нетърпеливо Гарет и стисна челюсти. — Но аз нямам време за тези глупости.

— Пардон, мосю — Кристиана потрепери при звука от гласа на Жан-Клод. Беше отзвук от кошмарите, които вече бяха престанали да я навестяват. — Но това е истина. Имам доказателства. Аз бях в стаята. Тя преряза гърлото на брат ми, като на куче.

— Сбъркал си. Припознал си се.

Джил грабна документите от ръцете на Жан-Клод и ги пъхна в ръцете на Гарет.

— Прочети тогава това, Ларкин! Заповед за ареста й!

— Това е на френски — любезно отговори Гарет. — Може да пише всичко.

Джил грабна документа и го пъхна в ръцете на Даниел.

— Тогава ти, господин учен, който си толкова запознат с езиците. Прочети го на брат си!

Даниел мълчеше със смачкания документ в ръка.

— Чети! — настоя Джил с висок глас.

Гарет скръсти ръце и кимна на Даниел с насмешлива усмивка.

Даниел прочисти гласа си, извади очилата от джоба си и ги сложи на носа.

— „Търсена за държавно престъпление срещу Франция, за предателство спрямо републиката.“ — Той въздъхна тихо и погледна бързо към брат си. — „… и за убийството на Раул Жерар, лоялен гражданин, Кристиана, сестрата на маркиз Сент Себастиен. Би могла да бъде придружавана от Артоа де Вал. На около осемнадесет години, невисока и слаба, с черна коса и сини очи. Може да се опита да избяга в Англия…“

Даниел подаде документа на Джил.

— И какво доказва това? Може да е фалшив!

— Ама не е — избухна яростно Жан-Клод. — Вижте, когато тя избяга от къщата ми, остави ето това на пода. — Той показа миниатюрния портрет на Габриела Сент Себастиен, майката на Кристиана. Стъклото, което предпазваше фината рисунка, беше изчезнало, а бледият портрет в пастелни цветове бе потъмнял от мръсотия.

Кристиана прехапа пръсти, за да не извика.

Гарет взе портрета от Жан-Клод и го погледна.

— Може да сте го откраднали.

— Но защо, Ларкин? — попита Джил Торили. — За какво са му на човека тези неприятности, фалшиви документи и пътувания надалеч? Тя е убила брат му, за да не я разпитват властите.

Гарет не се помръдна.

— Топки — отвърна той простичко. — Кристиана не може да нарани и муха. Не знам каква игра играеш, Джил, но аз няма да ти играя по свирката. Хайде, марш оттук и си вземи и приятелите!

— Ние имаме заповед — започна Джил.

— Англия изобщо признава ли законността на революционното правителство? — попита сърдито Даниел.

Джил се поколеба малко, но после отново заспори:

— Няма значение. Вие сте приели под покрива си убийца, Ларкин и никой в селото не е защитен.

Гарет нетърпеливо отметна глава и видя Кристиана, прилепена до стената с широко отворени очи и явен страх, изписан на лицето й. Той протегна ръка и гласът му прозвуча нежно:

— Ела тук, мила моя.

Като се молеше да се задържи на краката си, Кристиана бавно се приближи. Тя гледаше само Гарет и се опитваше да не мисли, че Жан-Клод е пред вратата, само на няколко стъпки от нея. Усети изплашения поглед на Даниел, скрит зад очилата му.

— Не се бой — Гарет я хвана за ръка и я притисна здраво до себе си. Даниел също се приближи до нея и тя усети хладната му длан върху рамото си.

— Хайде сега да решим този въпрос веднъж завинаги — каза Гарет и гласът му беше тих и властен. Той сложи миниатюрата на маркиза Сент Себастиен в ръката на Кристиана. Пръстите й се свиха около портретчето.

— Твое ли е това миличка?

Тя кимна и се опита да каже нещо. Не можеше да вдигне очи, не смееше да погледне Жан-Клод, застанал само на три крачки от нея.

— Това е майка ми.

Ръката на Гарет топлеше гърба й.

— А как, мислиш, е попаднало това в ръцете на този човек?

Кристиана вдигна очи и срещна изпълнения с омраза поглед на Жан-Клод. Една дълга минута тя мълча, като мислеше, че ще припадне. Детайлите от това, което виждаше пред очите си, се замъглиха — виждаше лицата на мъжете под трепкащата светлина на фенера, усещаше здраво обхваналата я ръка на Гарет около кръста си и хладното докосване от дланта на Даниел върху рамото си, чуваше скимтенето на Доги иззад вратата на килера.

Жан-Клод започна да се усмихва и счупените му зъби триумфално заблестяха. Кристиана сведе поглед към портрета в ръката си, загледа нежната белота и розовина на лицето на майка си.

— Беше ми откраднато — каза тя с ясен и студен глас. — Когато бягах от революцията, ми откраднаха това, бижутата и цигулката — тя вдигна глава и без да мигне, срещна погледа на Жан-Клод. На устата й се изписа студена, бездушна усмивка. — А този човек не съм го виждала никога през живота си. — Чу облекчената въздишка на Даниел зад гърба си.

— Това е — каза Гарет и вече си позволи да покаже гнева си. — Чухте я. Някой смее ли да оспорва думите й? — Той пристъпи напред и като че ли тялото му излъчваше ярост. Мускулите на ръцете му изпъкнаха, челюстите му бяха стиснати. — Ако някой смее да оспори, нека говори и ще решим въпроса веднага, щом откъсна проклетата му глава от шията. Господин Лий? Торили? Друг?

Отвърна му мъртво мълчание.

— Добре. Хайде, махайте се от земите ми! Специално ти, Джил! Да ти помага Господ, ако те видя още веднъж. А ти… — той погледна към Жан-Клод, — за тебе е най-добре да занесеш миризливия си задник обратно във Франция. Чуваш ли?

Очите на Жан-Клод блестяха от безпомощна ярост. Непотребните документи изшумоляха в ръката му, когато бързо отстъпи по-далеч от обсега на червенокосия гигант, който напредваше към него.

— Марш! — изръмжа яростно Гарет и изплаши дори конете, завързани отвън оградата, и така тресна дъбовата врата, че разтърси цялата къща. — Исусе Христе — той изруга и се обърна към Кристиана и Даниел. — Какви тълпа от… боже, да не ти е лошо?

Краката на Кристиана се подгънаха и тя се тресеше така силно, че Даниел, който я бе хванал под мишниците, едва я задържаше.

— Миличка — Гарет я повдигна и тя се притисна в него. — Глупава работа. Няма от какво да се боиш. Никога няма да повярвам на банда мръсници. Само като си помисля за обвинението, че си заклала човек…

Той млъкна, защото Даниел го погледна строго.

— Какво? Какво има?

Кристиана зарови лице във врата на Гарет и думите излязоха от устата й горчиви и страшни:

— Истина е. Всяка дума. Направих го, Гарет.

Той изпусна дълга, тежка въздишка:

— Защо не си ми казала?

— Тя искаше — каза Даниел, като се мъчеше да помогне. — И още иска, но все не се намира подходящ момент…

— И ти си знаел?

Кристиана се боеше да го погледне. В гласа на Гарет имаше такава студенина, че тя се ужаси.

— Ти си знаел, Дан? Знаел си и си криел от мен?

Кристиана стисна портретчето на майка си в ръка, като се надяваше то да й даде сила.

— Казала си на Дан? — попита Гарет. — Казала си на него, а не на мен? Защо?

Кристиана се опита да обясни, но думите бяха слаби и неподходящи.

— Ти си толкова добър… Нямаше да понеса, ако бе помислил лошо за мен… и исках да забравя всичко.

Гарет я пусна грубо в поизхабеното кресло в студената, тъмна дневна.

— Направила си го, така ли? Добре… Я сега помислете малко, Ваше височество. Ами че тези неща не се забравят! Те изскачат на повърхността, когато най-малко ги очакваш. Наистина ли си мислила, че такова нещо може да се отмине? — Гласът му беше жесток и студен и всяка дума пронизваше сърцето на Кристиана.

Тя гледаше здраво свитите си в юмруци ръце. Беше се случило онова, от което толкова се боеше. Той бе разбрал най-лошото за нея и сега я презираше. Изведнъж се почувства изоставена. Обхвана я усещане за самота, което проникна до сърцето й е го заля като със студен дъжд.

— Ако ми беше казала — каза Гарет с мъка. — Само да беше ми казала…

Кристиана зарови лице в ръцете си, когато чу, че той излиза от стаята. Даниел остана мълчалив свидетел на страданието й, а от своя затвор Доги започна тъжно да вие.

Глава 20

Кристиана седя дълго с лице, заровено в дланите си. Искаше да заплаче, но сълзите не идваха. Чувстваше огромна празнота в сърцето си, черна и ужасяваща.

Не знаеше колко е седяла така, сама в тихата стая. Като че ли времето беше спряло. Беше загубила Гарет. Не беше се решила да му каже истината, беше нарушила обещанието си да му има доверие и сега трябваше да плаща за това.

След малко усети леко докосване по рамото.

— Моля те, недей да плачеш, скъпа.

Тя вдигна очи и видя Матю. Кръглото му лице бе загрижено, косата — смешно разрошена, а връзката му — изкривена.

— Аз не плача — най-после успя да каже. Гласът й беше много, много тих. — Искаш ли да си замина оттук? — попита тя Матю.

— О, скъпа, не. Не. Защо изобщо си мислиш такова нещо?

— Мислех, че след като сте разбрали…

— Глупости. Даниел ни обясни всичко. Било е море туа, вита меа! Понякога някой трябва да умре, за да може друг да живее. Това е една от грозните реалности на войната. За съжаление, ние никога не си даваме труда да подготвим малките красиви същества като теб за война. — Матю потупа ръката на Кристиана успокоително, докато й говореше, а бледите му очи зад счупените очила изразяваха силна загриженост.

Този кротък глас, като че ли успокои малко сърцето на Кристиана.

— Но Гарет…

— Е, е, Гарет се държа не много добре. Той се обиди от това, че си се доверила на Даниел, а не на него. И съжаляваше, че не е могъл да те защити по-добре, когато отмъщението почука на вратата.

Кристиана дори успя да се усмихне на странния начин, но който се изразяваше Матю.

— Той много, много те обича, нали знаеш.

— Още ли? — На Кристиана много й се искаше да вярва, че е така.

— О, да! — увери я Матю — Той го каза, преди да излезе.

Кристиана постоя малко мълчаливо. Недоверието я караше да мълчи. А после дойде радостта. Чисто и неподправено чувство на щастие я заля.

— Още ли? — повтори тя. Гласът й пресекна и в този момент сълзите бликнаха от горящите сухи очи. — Сигурен ли си? — Щом Матю кимна, тя се хвърли на врата му и го запрегръща силно. — О, благодаря ти, Матю! О, мерси! Колко добър си ти, колко добри сте всички! Колко мили сте с мен!

— Хайде, хайде — потупа я успокоително по гърба Матю.

Кристиана вече беше се завтекла към вратата с развяна пола.

— Къде е Гарет, моля?

— Не знам. Най-вероятно е в обора, при конете…

Кристиана пресече тичешком кухнята и изскочи навън в хладната нощ, като дори не се спря да освободи Доги от затвора й в килера.

Дългият обор изглеждаше мрачен и празен. Само конете зацвилиха при влизането й.

— Гарет?

Откъм ъгъла, където започваше обора за кравите, се чу гласът на Даниел.

— Тук, Кристиана.

Тя притича, зави зад ъгъла и се намери до Даниел, който поправяше една сбруя на светлината на фенера.

— Къде е Гарет?

Даниел й се усмихна успокоително:

— О, не се бой, сега ще се върне. Отиде да се увери, че всичко е спокойно и да прибере вещите ти от къщичката. Каза, че няма да може да заспи, докато не те прибере на сигурно в къщи и не заключи здраво вратата. Поне докато Жан-Клод още се навърта в околността.

Кристиана взе едно столче и седна до Даниел в кръга, осветен от фенера. Заслуша се в топлите, приятни звуци, които издаваха спящите животни.

— Вече не се ли, сърди?

— Не, дори и не мисли за това. Отчаян е от това, че те е накарал да дойдеш до вратата и да срещнеш онова копеле. — Кристиана кимна облекчено. — Ти как се чувстваш? — попита я Дан. — Мислех, че ще припаднеш, като те видях в коридора.

— Малко съм разтревожена — отбеляза тя.

— Малко ли?

Тя се засмя едва, но все пак се засмя.

— Много — призна.

Един от конете изцвили и Даниел се стресна. Наведе се и погледна в дълбочината на обора.

— Предполагам, че аз също съм малко изнервен. Ще се радвам, когато се върне Гарет. И момчетата също. Трябва да ида до „Счупеното гърне“ да взема Поли, но ще чакам, докато Гарет дойде при теб. — Кристиана кимна. Не й се искаше да мисли как би останала в къщи само с Матю като закрила.

— Може би трябва да се върнем вкъщи.

— Аха, ако така ще се почувстваш по-добре. Ти прекара страшна вечер — Даниел стана. Сянката му се проточи надалеч… — Вземи фенера, моля те — каза той, а сам взе в ръце сбруята. — Ще я прибера при инструментите и ще я довърша утре. Не е необходимо… — Гласът му потрепери и той изведнъж замълча.

— Какво? — попита Кристиана и внимателно вдигна фенера. В обора и в близост до хамбарите трябваше много да се внимава и да се пази от огън. Така й беше казал Гарет. Само една искрица, едно невнимателно движение — и всичко може да пламне. — Какво казваше, Даниел?

Той не отговори и Кристиана надникна през вратата на стаичката с инструментите. Даниел стоеше до вратата със странно изражение.

— Какво има, Даниел?

Той отвори уста, като че ли да заговори, но не издаде звук. Лицето му беше бледо.

— Даниел?

Сбруята падна от ръцете му и той залитна. Очилата паднаха на пода и се счупиха, а миг след това той падна напред, като тялото му се удари силно.

Кристиана искаше да изпищи при вида на ножа, пронизващ гърба му и тъмното петно, което се разливаше по ризата. Опита се, но като в кошмарен сън от гърлото й излезе само приглушен шум.

Зад гърба на Даниел се появи Жан-Клод и измъкна ножа с безразличие.

Ужасена, Кристиана скочи. В гърлото й се зароди ужасяваш нисък, но беше твърде късно. Той я хвана с лекота и опря изцапания с кръвта на Даниел нож в гърлото й. Металът беше мъртвешки студен, фенерът в ръката й се заклати опасно и хвърли разпръснати сенки по стените.

— Глупава, тъпа кучка — каза той на просташкия си френски. — Мислеше си, че така лесно ще ме изпъдиш, а? Да не мислиш, че съм изминал целия този път, за да се изплаша от ръмжащия ти любовник? Този тъп фермер!

— Моля — прошепна тя мъчително. — Даниел.

— Забрави го, госпожичке. Имаш да се боиш за по-важни неща — дъхът на Жан-Клод беше горещ и смрадлив. Беше я хванал грубо и здраво през кръста. Не й позволяваше да диша. — Аха, мислеше се за много хитра. „Никога не съм виждала този човек“. О, госпожичке Аристократко, ще съжаляваш, че изобщо някога си ме видяла. Знаеш ли къде отиваш сега?

Кристиана се държеше да не припадне. „Мисли — каза си тя. — Скоро някой ще се появи. Гарет! Гарет ще дойде, да те търси. Бави се. Печели време“.

— Къде отивам? — повтори тя с висок, но треперещ глас. — Нека помисля. Къде ли отивам? Може би в затвора? — „Моля! Моля! Нека той да каже «да». Не му позволявай да те убие тук“ — молеше се тя.

— Хитра си, нали? Но не в хубавия, спокоен английски затвор. Нищо подобно! Ще те заведа обратно във Франция, където знаем как да се отнасяме с такива като теб.

Кристиана залитна, като си спомни Габриела де Ламбел и тъмната кръв по златистите й къдри. Тя дишаше тежко и гледаше пода. Ръката на Даниел — бяла и неподвижна — лежеше малко извън вратата на стаичката с инструментите, като че ли протегната да вземе счупените очила. Докато тя гледаше, ръката помръдна. „Жив?“ Тя се помоли на Бога безгласно. „Дано да е жив!“

Жан-Клод тършуваше из джоба си и с крайчеца на окото си Кристиана го видя да измъква малко шишенце.

— Отвори си устата и изпий това! — той притисна шишенцето до устните й с грубите си пръсти. Тя инстинктивно се дръпна. — Изпий го, или ще ти прережа врата. А после ще избия всички в къщата.

„Живей — каза си Кристиана — Прави всичко, каквото ти каже. Ако умреш, няма да можеш да му избягаш“.

— Какво е това? — попита тя, като се опитваше да печели време.

— Нещо, което ще те замае. Докато стигнем до кораба, има много път, пък аз не искам да ми създаваш неприятности. Пий!

Кристиана се подчини. Лекарството беше горчиво и защипа по езика й, а тя усилено мислеше как би могла да го изплюе, но острието на ножа бе опряно на шията й.

— Добре. Научаваш се вече да изпълняваш заповеди. След малко ти ще излезеш от обора и ще се качиш на моя кон. Нямам търпение да те заведе обратно в Париж. Ще бъдеш много сладка, когато коленичиш пред Госпожа Гилотината.

Лекарството, което бе изпила, вече се разливаше по жилите й. Чувстваше се леко замаяна. Беше странно чувство, подобно на плуване.

— Не виждам как би ме закарал до Франция против желанието ми — каза тя, като залитна.

— Лесно. Когато стигнем до кораба, ти вече ще си заспала. Дрогирана. Ще кажа на екипажа, че бедната ми жена е болна. Това ще ги държи далеч от теб.

Лекарството вече замайваше ума й. Пулсът й се забави. Чувстваше как езикът й надебелява.

— А по пътя мога да те позабавлявам, госпожичке. Виждам, че си придобила вкус към селяните.

Кристиана чуваше някъде много отдалеч Доги да вие. Горката Доги, все още заключена. Дали разбираше, че има нещо нередно? Чувстваше ръцете си натежали. Надяваше се само, че няма да изпусне фенера. Гарет никога няма да й прости, ако се подпалят оборите.

При мисълта за Гарет, изпод натежалите й клепачи потекоха сълзи. Гарет! Щеше да ругае, когато намери Даниел умиращ или умрял на пода на обора. Очите й се затвориха и тя си представи как госпожа Хатън клати глава и бузите й се тресат.

— Нещастие — беше казала госпожа Хатън. — Винаги съм знаела, че тя ще ни донесе нещастие.

Жан-Клод я насилваше да върви, а краката й се подгъваха и трепереха. Мислите й прескачаха и бяха объркани. „Внимавай с фенера — повтаряше си. — Кой ще полива розите на лято? Бебето на Поли момче ли ще е или момиче?“

Веднъж, едно лято, тя с Артоа и Габриела бяха ходили в Париж да гледат как лети балон, напълнен с горещ въздух. Сега чувстваше главата си като онзи балон. Гореща и летяща без посока. Може би главата й наистина ще отлети и тогава няма да има нужда от гилотината. Тя се засмя при тази мисъл и се спъна.

— Внимавай — изсъска Жан-Клод в ухото й.

Изведнъж чу пеене — остро и фалшиво:

„От всички умни момичета на света,

няма по-красива от Сали,

Тя е скъпа на моето сърце…“

„Джефри и Стюарт — помисли тя. — Връщат се от «Счупеното гърне». Мисли, мисли! Как да се измъкнеш от това…“ Опита да се съсредоточи. Оборът изглеждаше огромен и тъмен. До вратата беше още много далеч. След малко Джефри и Стюарт ще влязат да приберат конете си.

— Майната ти — каза тя на Жан-Клод с преплитащ се език. — Сега ще ти се наложи да мислиш.

— Мълчи — изръмжа той. Ножът се премести от гърлото към гърба й. — Ако те подозрат нещо, ще те намушкам. Разбра ли?

— Смъртта си е смърт — съгласи се Кристиана. Думите й се виждаха много разумни… Също като на Цицерон или Вергилий. Как би го казал Даниел на латински? Не би могъл, спомни си тя. Даниел лежеше на пода в локва кръв.

Вратата на обора се отвори и Джеф и Стюарт влязоха, като водеха конете си за юздите и се смееха. Те спряха рязко от изненада, като я видяха.

— Здрасти — каза приятелски Стюарт. — Какво правиш?

— Нищо особено — отвърна с огромно усилие Кристиана. „Стоя с притиснат в гърба си нож. Брат ти лежи убит зад ъгъла. А ти как си? Това е братът на онзи човек, когото аз убих“.

Джефри се оригна шумно.

— Виждам, че приятелят ти те е намерил. Поли ни каза, че те търсел. Права е, много е грозен.

Стюарт дръпна Джефри за ръката.

— Ама че държание. Ти си пиян.

И двамата бяха пияни. Кристиана помисли, че и тя не е по-трезва, с тази разлика, че не беше замаяна от бира, и че в гърба й беше опрян нож.

— Извинявай — каза Джефри с крива усмивка.

Кристиана помисли как след няколко години той съвсем ще заприлича на Гарет.

— Няма ли да ни запознаеш? — попита Стюарт, като гледаше към Жан-Клод.

Жан-Клод стисна силно ръката на Кристиана.

— О, да! Да, разбира се. Това е… Джон. Джон Смит, приятел от Париж.

Джеф и Стюарт се спогледаха.

— Никога не съм чувал французин да се казва Смит — заяви Стюарт.

— Ти изобщо не си чувал много — каза му Джефри. — Да не мислиш, че знаеш всичко, дявол го взел!

— Мисля, че зная повече от теб, мътните да те вземат — опъна се Стюарт. — А пък Смит е страшно глупаво име за французин, идиот такъв.

— Майната ти!

— И на теб!

Те се сблъскаха на шега. Ножът в гърба на Кристиана я натисна по-силно и тя усети топла струйка кръв.

— Знаете ли — каза тя, като се мъчеше да се задържи права. — Джон и аз имаме доста да си поговори. Защо не си отидете?

— Джон — изпя весело Стюарт. — Не искаш ли да дойдеш у дома? Да пийнем по бира?

— Страшно добра идея — съгласи се Джефри. — Ела да си пийнеш с нас.

— Не, благодаря — отвърна остро и сърдито Жан-Клод, а на Кристиана й се прищя да се изсмее истерично.

— Парррдон — каза Стюарт с показно високомерие. — Когато отивам на чай с графа, не пия бира. Ние сме велики французи.

Джефри се изсмя идиотски.

— Парррдон — повтори и той.

— Отърви се от тях — изръмжа Жан-Клод в ухото на Кристиана.

— Моля ви, идете си — каза Кристиана, като се опитваше да не залита. „Моля ви не си отивайте! — викаше на ум. — Поне докато Гарет не дойде“.

— Както желае Нейно височество — каза Стюарт с подигравателен поклон. Двамата с Джефри разпрегнаха конете си, като се смееха и се закачаха.

Кристиана се опитваше да се държи здраво на крака и да не затваря очи. Почти не чуваше гласа на Джефри. Те със Стюарт се смееха и се отдалечаваха към голямата врата. В момента, в който те излязат, Жан-Клод ще я измъкне в нощта и ще я отведе далеч от тук.

Трябваше да се държи будна. Трябваше да задържи Жан-Клод малко по-далеч от себе си, за да може да извика Джеф и Стюарт. Те вече отваряха вратата и хладният нощен въздух влезе вътре. Вече излизаха…

Главата на Кристиана се наведе, фенерът тежеше в ръката й, ножът я бодеше в гърба. Пръстите на Жан-Клод стискаха ръката й. Още секунда и няма да може и да мисли…

Бавно като в сън, тя допря фенера до полата си. Омаяна загледа как пламъкът обхвана светлосиния плат и по него се проточиха оранжеви пламъци, които превръщаха плата в пепел. Пламъците бързо изгаряха и финия бял плат на фустите.

Бързо… Не беше мислила, че огънят е толкова бърз. Като нещо живо, той просто унищожаваше полата й.

— Джефри! — извика тя.

Струваше й се, че той се обръща много бавно до вратата и я гледа с широко отворени очи.

Жан-Клод изкрещя нещо изплашено и инстинктивно се отдръпна, щом пламъците го докоснаха. Тя знаеше, че ще я заболи, като се хвърли към стената, но не усети болка.

— Господи! — дойде до нея гласът на Стюарт много отдалеч, като през мъгла.

— … нож — казваше Джефри, някъде отдалеч. Чуваше се лаят на Доги… Студен, студен въздух… Във Франция ли е вече? И после тъмнина…

Очите й тежаха. Клепачите й бяха толкова тежки, че се съмняваше дали ще може да ги помръдне. Езикът й беше сух и ужасно й се пиеше нещо. Какво се беше случило?

Изведнъж я заляха картините от преживяното. Даниел, с нож в гърба, бледата му ръка, насочена към счупените очила. Жан-Клод с ножа, притиснат в гърба й. Стюарт и Джефри, безгрижни и засмени, излизащи от обора и страшните пламъци, обгръщащи я като с бална рокля, ушита в самия пъкъл…

Тя отвори очи, но се страхуваше от онова, което можеше да види…

Лежеше в старото си легло на горния етаж на къщата. Слънцето блестеше през сводестия прозорец. Отстрани на леглото върху шкафчето имаше ваза със свежи рози, блестящи с тъмночервения си цвят на фона на белите завеси. Близо до краката й имаше нещо тежко. Тя погледна и видя Доги, свила се удобно в края на леглото и спяща съвсем спокойно.

Кристиана се надигна и се огледа. Сън ли бе това? Друг кошмар? Погледна към разпусната си коса и видя, че краищата й са обгорели и черните къдри завършват в кафеникави, начупени кичури. Към ноздрите й се промъкна неприятната миризма на изгоряло. Тя успя да седне, но краката й затуптяха болезнено. Извика и Доги изплашено трепна, отвори очи и веднага завъртя опашка.

— Кристиана? — Гарет разтревожено нахлу през вратата с бледо лице и очи, изпълнени със страх. Когато я видя седнала, облекчено изпусна дъх. — Мила моя…

Той я обгърна с ръцете си, а тя се облегна на рамото му. Опита се да каже нещо, но думите не идваха. Прилепи се към силните му гърди и затрепери от страх и облекчение. Радваше се, че е жива, но изпитваше ужас да попита за Даниел.

— Даниел… — думата най-после се откъсна от устата й почти нечуто.

— Жив, жив. Горката Кристиана… — ръцете на Гарет я галеха по косата и тя изплака от облекчение. — Не плачи, недей. Всичко свърши. Всички са добре.

Доги също се намърда по-наблизо и седна. Кристиана трепна, когато кучето засегна изгорелите й крака.

— Ах ти, лошотийо. Хайде, бързо вън! — каза Гарет прегракнало. Пръстите му бършеха сълзите от лицето на Кристиана.

— Жив ли е Даниел? Наистина ли?

— Аха, жив е. Ранен е, но е жив. Сели си в леглото и чете „Риторика“ от Цицерон.

— Кристиана въздъхна:

— Значи наистина е жив, щом казваш, че чете.

— Бих ли те излъгал? — попита Гарет с намек от усмивка в края на устните си.

— Не, никога. В това можем да бъдем напълно сигурни. Ами аз… подпалих ли обора?

— Не. Ах, ти малка немирнице! Като че ли ми беше до обора, когато те видях цяла в пламъци!

— Ами… Жан-Клод? — не искаше да пита, но трябваше. Дори само като спомена името му, се разтресе от отвращение.

Лицето на Гарет помрачня:

— Мъртъв.

— Как? — прошепна тя.

— Ах, миличка, не ти е нужно да знаеш…

— Нужно е — настоя Кристиана, макар че сърцето й подскачаше от страх. — Нужно е. В края на краищата аз съм виновна.

— Глупости — накрая каза Гарет сухо. — И не искам повече да чувам за него. Той сам си избра пътя.

— Как умря той? — повтори Кристиана. Струваше й се много важно да разбере.

— Стюарт го уби. Отряза му главата с косата.

Ужасена, Кристиана го гледаше с огромните си очи.

— Мъжете трябва да направят всичко възможно, за да запазят живота си — нежно й каза Гарет. — Жените също. Не го забравяй.

Той погали бузата й и отново я притисна към себе си.

— Откакто те намерих, всеки миг благодаря на бога, че си жива. Джеф всъщност те хвърли в коритото за напояване. Спомняш ли си?

— Не, нищо, освен огъня.

— Това е добре. Аз пък се връщах към къщи и чух как Доги вие лудешки и блъска по вратата. Смешно, помислих си, Кристиана я е забравила. И тогава изпитах ужасно чувство. Знаех, че нещо не е наред. Изтичах в обора, точно когато Джеф те хвърляше във водата.

Кристиана потрепери. Гарет нежно я погали по лицето и я целуна с обожание по челото.

— Дано ти се излекуват краката — прошепна той.

Кристиана най-после се усмихна.

— Росен — каза му тя. — Има го в градината. Цвета и младите му листа, смесени с цвят от лавандула. Това се слага на рани от изгаряне. Също и див джоджен. — Гарет повдигна вежди с уважение:

— Да, разбира се. Щом ти казваш.

— А за Даниел — продължи Кристиана — ще ни трябва разваленка — Сангуисорба Официналис. Нисичко растение, почти прилича на бодил, с розови цветове. Това ще спре вътрешните кръвоизливи, ако ги има.

Гарет се изправи и посегна да я погали по бузата.

— Ти знаеш — каза той. — Аз съм се лъгал, значи. От теб все пак ще излезе страхотна фермерка. Само трябва да се научиш да колиш кокошки, да храниш прасета, а може би ще правиш и наденици, а?

Кристиана направи ужасена физиономия и се облегна на възглавниците.

— О, стига! Защо не ми донесеш малко чай?

Гарет се спря на вратата й и изпрати ослепителна усмивка.

— Както пожелаеш.

От дневника на Гарет Ларкин:

„Десети септември, 1790 година

Най-после прибрахме реколтата.

Лондонските търговци дойдоха и вече си заминаха. Чудесна година. Никога не сме имали толкова голяма печалба.

Дойде работник и поправи покрива на дългия обор. Ще издържи още двайсет години. Хамбарите са пълни, нивите са изорани и готови за следващата пролет.

Започнаха дъждовете, но това не ми досажда, както обикновено. Има много по-лоши неща на този свят от това, да си вързан в къщи през зимата. Сега аз и Кристиана сме свързани и се надяваме да имаме дете. Естествено, че правим всичко възможно, за да го постигнем.

Когато лондонските прекупвачи ми платиха, аз й отделих част от спечеленото — цели три паунда. Така е честно, защото тя също даде своя дял в работата.

Мисля си какъв, великолепен работник излезе от нея, а каква беше, когато я видях за първи път…

Тя взе всичките проклети три паунда и ги похарчи до шушка за едно боне! Едно боне!

«Ама Гарет — казва ми тя. — То е толкова прекрасно боне и е толкова трудно да се намери точно такова!» Естествено, че за три проклети паунда трябва да е повече от идеално това боне! Дано да издържи до края на живота й. Тогава цяла сутрин бях бесен, но вечерта вече се смеех заедно с другите.

«Омниа винсинт амор» — казва Даниел. — Любовта побеждава всичко.

Как бих могъл да се съмнявам в думите му?“

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.